Alexander Stainforth®

POD MASKOU NEVINNOSTI

Nakladatelství ČAS

Tato kniha je dílem fikce. Místa, kde se děj odehrává, byla přizpůsobena příběhu. Jména, postavy a události jsou pouze výtvorem autorových představ.

Alexander Stainforth® je ochranná známka zapsána Úřadem průmyslového vlastnictví pod číslem 398333.

Copyright © Alexander Stainforth®, www.stainforth.cz, 2025

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2025

Images and Cover Art Illustration © Lee Avison / Trevillion Images, 2025

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2025

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2025

ISBN

978-80-7475-507-1 (ePUB)

978-80-7475-508-8 (Mobi)

KAPITOLA 1

Anglie, 1870

Melanie Harperová se usadila na dřevěnou lavičku pod dubem a spokojeně odpočívala v jeho stínu. Poslední dny ráda trávila venku, přemýšlela o snoubenci Victorovi a těšila se na skromnou svatbu. Věřila, že až se přestěhují na Victorovo sídlo poblíž Londýna, bude tou nejšťastnější ženou pod sluncem.

Všechno zlé je k něčemu dobré, pomyslela si. Když jí otec minulý rok sdělil, že kvůli bouři přišli o obě obchodní lodě, zhroutil se jim život. Brzy se ohlásili věřitelé, museli prodat honosný palác v Plymouthu a přestěhovat se natrvalo do Břečťanového domu, jejich letního sídla. Neuměla si představit, že zde zůstanou natrvalo, v podstatě odříznuti od světa, ale naštěstí si brzy zvykla na změny.

Krátce po jejich příjezdu si vyjela na koni a ve vsi zaslechla, že neblaze proslulý Černý dům získal nového majitele. Dům stál na druhém konci vesnice a nebyl obydlený už deset let. Poté, co se v něm odehrály tři rodinné tragédie, začaly se kolem šířit pověsti o jeho prokletí. Nikdo se do něj neodvážil vstoupit. Dokonce i lidé z přilehlých vsí odmítali novému pánu přijít sloužit. Musel si proto najmout sluhu v Plymouthu mezi přistěhovalci ze severu, kteří o kletbě jakživ neslyšeli. Proslýchalo se, že novým majitelem je vikomt Victor Rowland, který si z rozmařilosti pořídil další sídlo, aby mohl v horkých dnech opustit dusivý Londýn a vyrazit na venkov. Zatím ho však nikdo nespatřil, do vsi nezavítal a žádný z jejích obyvatel se nechtěl přiblížit k Černému domu.

Melanie se odvážila a odhodlaně zamířila ke stavení, jehož zdi byly před dvaceti lety poznamenány obrovským požárem. Předposlední majitel nechal zrenovovat jen interiér. Sídlo tak působilo strašidelným dojmem, jako by v něm ďábel zanechal vlastní otisk.

Zrezivělá brána nepříjemným zvukem ohlásila Melaniin příchod. Brzy se před ní objevil sluha, který ji neudržovanou cestou zavedl až k vikomtovi.

„Kdo jste?“ zamračil se vikomt Rowland, když vstoupil do salonu a spatřil dívku v jezdeckém oblečení. Stála k němu otočená zády a oknem pozorovala zanedbanou zahradu. Polekaně se obrátila, když ji z myšlenek vytrhl jeho hlas.

„Omlouvám se, nechtěl jsem vás vyděsit,“ pronesl a střetl se s jejíma modrýma očima. Melanie ho ihned upoutala. V životě nepoznal krásnější dívku, a že v Londýně bylo na výběr.

„To já se omlouvám, měla jsem vám nejdříve napsat.“

„Znám vás?“

„Obávám se, že ne.“

„Jsem vikomt Rowland, slečno…“

„Melanie Harperová,“ představila se okamžitě. „Jsem dcera Bernarda Harpera, žijeme nedaleko. Zjistila jsem, že jste koupil Černý dům, a napadlo mě vás tu přivítat.“

Victor se nemohl nabažit její půvabné, mírně zakulacené tváře. Jako by její pleť byla z porcelánu, bez jediného kazu. Působila tak něžně, nevinně, a přitom neuvěřitelně svůdně! Umělec by prohlásil, že Melanie je mistrovským dílem, které si zaslouží obdiv a poklonu.

„To je od vás nesmírně laskavé,“ usmál se a pobídl ji, aby se posadila. Melanie se rozhlédla po stroze zařízené místnosti. Divan, dvě křesla a stolek. V rohu stál ještě jeden stůl se židlemi a skříň s prázdnými policemi. Nemohla si nepovšimnout světlejších míst na holých stěnách, kde kdysi zřejmě visely obrazy.

„Mohu vám nabídnout čaj?“

„Děkuji, dám si ho ráda,“ řekla a složila ruce do klína. Najednou nevěděla, jak pokračovat v konverzaci. Co ji vůbec vedlo k tomu, aby sem vyrazila? Nikdy se nechovala impulzivně, lidem se zdála spíše plachá a naivní. Musel ji sem zavést jedině osud.

Vikomt Rowland přivolal sluhu, který jim přinesl konvici čaje a jablečný koláč.

„Prozraďte mi, slečno Harperová…“

„Ano?“ hlesla, když se náhle odmlčel.

„Žijete tu dlouho?“ zeptal se.

„Jezdíváme sem s otcem pravidelně každé léto. Žili jsme v Plymouthu, kvůli otcově obchodní společnosti.“

„Znám ji?“

„Pokud jste z Londýna, jak se říká,“ upřesnila a neuniklo jí, jak překvapeně pokýval hlavou, „zřejmě jste o ní nikdy neslyšel. Otec obchodoval s vínem.“

„Obchodoval?“ zareagoval na minulý čas.

„Život někdy klade překážky, poslední dobou to nemáme jednoduché. Otec je však přesvědčený, že dobré časy zase přijdou.“

„Nevýhodná investice?“

„Přišel o dvě lodě, bohužel. Museli jsme prodat dům ve městě. Nyní nám snad bude lépe. Otec od banky obdržel úvěr.“

„Takže jste se tu usídlili… natrvalo?“ hledal vhodný výraz.

„Ano.“

„Zajímavé.“

„Proč myslíte?“

Vikomt se rychle vzpamatoval ze zamyšlení. „Váš otec musí být velmi vytrvalý a odhodlaný.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila.

„Nemá teď o vás strach, když neví, kde jste?“ nadhodil a v očích mu vesele zablýskalo.

„Nezdržím se dlouho, otec si ani nevšimne, že jsem byla na vyjížďce o trochu déle. Možná bych ale opravdu měla jít.“

„Pouze jsem žertoval. Ještě jste se ani nenapila čaje,“ zaprotestoval.

„Omlouvám se, je to ode mě nezdvořilé.“

Vikomt sledoval, jak upíjí čaj s mlékem, a v duchu si přehrával to málo, co o Melanii věděl.

„Máte tu nějaké přátele?“

„Ne,“ připustila.

„Takže se vám nebude protivit, když vás přijedu navštívit a seznámím se i s vaším otcem? Chtěl bych ho poznat. Mám rád silné osobnosti, které se nikdy nevzdávají a nepodlehnou nepřízni osudu.“

„Samozřejmě,“ přikývla nadšeně. „Dlouho jsme v Břečťanovém domě nikoho nehostili.“

„V Břečťanovém domě?“ podivil se. „To tu má každý dům jméno?“

„Nevím, zda každý, ale ten náš určitě,“ usmála se. „Podle jména ho rozhodně poznáte. Někdy si připadám, jako bych žila v zakletém zámku. Jen mě od světa nedělí růže, ale břečťan.“

Nemohla se dočkat, až je vikomt poctí návštěvou. Připomněla si plesy v Plymouthu, které občas bývaly zábavné a kde vždy protančila nové střevíce. Jeden nápadník střídal druhého, až se jí točila hlava. Bohužel poté, co přišli téměř o celé jmění, ctitelů kvapem ubylo. Nesoužila se tím, alespoň včas odhalili charakter. A její přítelkyně? Ani ty jí nezůstaly, a když se nad tím bedlivě zamyslela, vlastně žádnou nikdy neměla. Otec byl bohatší než všichni ti naškrobení panáci kolem a dívky jí jen záviděly. Pokud by měla být sama k sobě upřímná, na venkově jí nic nescházelo.

Victor se toužil dozvědět víc, nechtěl však v Melanii vzbudit jakékoliv podezření. Nemyslel si, že je chytřejší než ostatní dívky jejího věku, ale tentokrát chtěl být opatrnější, vyhnout se odhalení. To sice bude znamenat zdržení, ale vzrušovala ho představa, že lstí a vyčkáváním nakonec docílí svého. Navštíví je, pokusí se zalíbit jejímu otci a pak… Kdoví. Třeba se mu konečně podaří získat bohatství nenáročným způsobem. Neříkala snad, že otec získal od banky úvěr? A ten jejich Břečťanový dům také nebude k zahození. Byl by v tom čert, aby se mu nezadařilo! Černý dům získal jen díky sázce, a když sem dorazil, došlo mu, že jeho protivník v kartách neutrpěl tak zásadní újmu. Na druhou stranu, lepší holub v hrsti, než vrabec na střeše...

„Skutečně nás tedy navštívíte?“

„Samozřejmě, nemohu se dočkat.“

„Až o vás povím otci, bude nadšený!“

Když krátce poté odešla, hřálo ji u srdce. Vikomt Rowland se jevil jako příjemný mladý muž.

Otec jí však pěkně vyčinil – navštívit sama muže v jeho domě, to by v Plymouthu hraničilo se skandálem. Ještě že tady se zvěsti nešíří rychle a Černému domu se lidé vyhýbají! To jediné ho uklidňovalo. Uvažoval, co může být vikomt Rowland zač. Mladý muž z Londýna, a k takovým se vždy choval rezervovaně. Neměl rád ty namyšlené hejsky, kteří neuctívali tradice a mysleli si, že jim patří celý svět. Kéž by se mýlil, už kvůli Melanii, kterou Victor naprosto okouzlil!

Názor změnil hned druhý den odpoledne, když vikomt dorazil do Břečťanového domu. Ten mladík se mu skutečně zalíbil! Zajímal se o obchod a k Melanii byl velmi pozorný. Bernard Harper se několikrát přistihl, že vážně uvažuje nad tím, jak by se zachoval, kdyby ho vikomt požádal o její ruku. Navíc byl vcelku pohledný – ne tak vysoký, jak by si představoval, ale štíhlý, s ostře řezanými rysy a světlými vlasy. S Melanií by tvořili dokonalý pár.

Návštěvy se pak opakovaly skoro každý den. Vikomt se stal zanedlouho součástí rodiny a po dalších šesti měsících požádal Melanii o ruku.

Nyní s napětím očekávala svatbu, která se uskuteční v nedalekém kostele. Zítra přijede z Plymouthu vikář Covington, otcův blízký přítel, který je slíbil oddat, a splní Melanii největší přání jejího života – provdat se za muže, jehož z celého srdce miluje.

Melanie zaslechla, jak bouchly hlavní dveře domu. Po štěrkem vysypané cestě k ní zamířil otec s úsměvem na tváři.

„Myslel jsem, že tě tu najdu.“

„Přihodilo se něco?“ zeptala se, zatímco se otec usadil vedle ní do stínu.

„Jsme zachráněni. Nedlužíme už jedinou libru. Pokud to takhle půjde dál, příští rok se můžeme vrátit do Plymouthu.“

Melanie nevěřila, že to otec myslí vážně. Přece… ještě nedávno…

„Jak je to možné?“

„S podporou banky se mi vydařil skutečně dobrý obchod a můj společník, John Lawrence, se ukázal jako čestný muž. Dodržel naše dohody.“

Melanie by nejraději vykřikla radostí. Takže jsou opravdu zachráněni! Už se nemusí ničeho obávat! Objala otce a nepřestávala děkovat Bohu, že při nich stál, že je neopustil a dopřál jim znovu se nadechnout.

„Kdy jste to všechno plánoval? Proč jste mi nic neřekl?“

„Bylo to mé a Victorovo tajemství. Nebýt jeho, zdráhal bych se znovu pustit do riskantního podniku, ale on… Je v něm víc, než jsem předpokládal.“

„Měl jste mi to říct, přece bych nepochybovala…“

„Nechtěl jsem tě znovu zklamat, kdybych neuspěl.“

Zadívala se mu do očí a samým štěstím se usmála. Myslela si, že otcovy oči přestaly žhnout, že podlehly únavě. Teď vedle ní seděl úplně jiný člověk. Omládl nejméně o deset let. Díky tomu milovala Victora snad ještě víc. Vrátil otci smysl života, podporoval ho, věřil mu, když už se zdálo, že se znovu nebude moci ocitnout na výsluní.

„Vy jste mě přece nikdy nezklamal.“ Dotkla se jeho teplé ruky a pevně ji stiskla. „Jen vám nepřálo štěstí. Navíc nám zůstal Břečťanový dům, a nebýt toho všeho, nikdy bych nepotkala Victora.“

„Jsi šťastná?“

„Ano, moc šťastná.“

V tu chvíli ještě netušila, že zítra se všechno změní. Na jasně modré obloze přibydou oblaka, pomalu se nad ní začnou stahovat a dopřejí jí jen krátkého nádechu předtím, než ji ohluší hromobití a hebkou pleť jí pokryjí přívaly krup.

Už zítra… Zatím si vychutnávala chvilku krátkého štěstí s otcem, v jeho přítomnosti, v jeho milých slovech, přejících jí nekonečnou lásku.

„Victor je čestný muž,“ řekl otec po chvilce naprostého ticha, kdy se oba těšili z vítězství nad osudem.

„Věříš tomu, že se mě ani jednou nezeptal na tvé věno? Jiný by se zajímal v prvé řadě o peníze. Máš skutečně štěstí, holčičko.“

„Budete teď muset odjet do Plymouthu?“ zeptala se, když si uvědomila, co všechno otcův nový úspěch znamená.

„Krátce po svatbě.“

„Doufala jsem, že…“

„Nemusíš mít strach, už žádné obavy! Jakmile se vše vrátí do starých kolejí, přijedu za tebou do Londýna, to ti slibuji.“

„Ale tady se se mnou nebudete mít čas ani rozloučit,“ vzdychla si.

„Na to nebudeš mít pomyšlení.“

„Přesto mi bude líto, když z Břečťanového domu odjedu sama.“

„A co slečna Winchesterová? Ta tě snad nebude vyprovázet?“

„Ta by celou cestu prospala,“ usmála se Melanie a vzápětí se pokárala. Neměla by si ze své bývalé guvernantky tropit žerty. Před časem oslavila šedesátiny, často si odpoledne trochu pospala a občas zapomínala, že Melanie už dospěla. Přesto ji měla ráda. Vychovala ji, byla to jediná žena, jež na ni měla vliv a kterou Melanie obdivovala. A zdejší vzduch jí snad dělal dobře, v Plymouthu často churavěla, až se o ni začala bát.

„V neděli jsem ji znovu přemlouvala, ať jede se mnou, ale odmítla. Říkala, že chce dožít tady. A já tu nebudu,“ zvážněla náhle.

„Postarám se o ni, je členem naší rodiny, na to nezapomínej.“

„Děkuji.“

„Nemusíš mi děkovat, Melanie. Je to samozřejmost.“

„Tolik jsem se na svatbu těšila, a teď mám najednou pocit, jako by… Já nevím… Nesnáším loučení. Nechám vás tady potýkat se s osudem, zatímco já…“

„Zatímco ty budeš šťastná,“ dokončil za ni větu otec. „Ty přece máš být šťastná, Melanie! Ano, ty a tvůj manžel, vy oba. Já jsem byl také šťastný, miloval jsem tvou matku nade vše a chci, abys i ty zažila ten krásný pocit štěstí, lásky, která ti je souzená.“

Když si k večeru připomněla otcova slova, zatímco pomalu ulehala ke spánku, znovu se ubezpečovala, že si nemusí nic vyčítat. Láska je přirozená, patří k životu. Otec její matku také miloval. A právo na ni má i ona, bez ohledu na to, že její nejbližší nemají právě lehké životy. Láska si nevybírá nejvhodnější chvíle ani nejvhodnější situace. Přichází nečekaně, neplánovaně, v jakémkoli počasí i době, to je na ní magické.

Otočila se na bok a pokoušela se usnout. V myšlenkách se však stále vracela k prvnímu setkání s Victorem. Zamlouval se jí, ale kdyby krátce po jejich setkání někdo řekl, že za rok budou manželé, vysmála by se mu. Láska přišla postupně a Victor věděl přesně, kdy Melanii požádat o ruku. Na to byl dostatečně zkušený, uměl se mezi důvěřivými dívkami pohybovat a získat vše, co si umanul. I Melanii.

Břečťanový dům, šeptala si v duchu, když se jí konečně začala klížit víčka. Stráví v něm posledních pár nocí a pak odjede s Victorem do Londýna.

To ještě netušila, že život začal rozdávat divoké karty a že jednu z nich obdrží i ona. Nebude to dlouho trvat, a její štěstí se rozplyne jako mávnutím kouzelného proutku.

KAPITOLA 2

Melanii probudil hluk před domem. Rychle přes sebe přehodila župan a vyklonila se z okna, aby dohlédla až ke dveřím. Spatřila muže se širokým kloboukem, jenž mu zastiňoval tvář. Křičel na sluhu, že musí nutně mluvit s Bernardem Harperem v otázce života a smrti.

Z těch slov se jí rozbušilo srdce. Kdo je ten cizinec a proč chce mluvit s otcem? Snad se nepokazil jeho obchod. Včera jím byl tak nadšený. Pokud se ukáže, že se radoval předčasně, podruhé už takovou ránu neunese.

Musí se rychle obléknout a zjistit, co se děje. Otevřela skříň a vzala si ty nejprostší šaty, jaké našla. Měly jednoduché zapínání a nepotřebovala k tomu pomoc slečny Winchesterové, která jí byla k dispozici i jako komorná. Když byla hotová, pročesala si rychlými tahy světle kaštanové vlasy, které jí sahaly až do půlky zad, a spěchala ke dveřím.

Napadlo ji, že se otec s hostem zavřel v salonu, ale byl prázdný. Zbývala pak tedy jediná možnost – jeho pracovna. Už jak se přibližovala, neunikly jí hlasité výkřiky. Přes těžké dveře a kamenné zdi však nerozuměla jedinému slovu.

Všimla si, jak k ní míří slečna Winchesterová s rozzlobeným výrazem, který ještě víc umocnily její tmavé šaty.

„Slečno Melanie!“ vykřikla pobouřeně, načež dívka leknutím nadskočila. Guvernantka od ní pravděpodobně očekávala stud, ale nedočkala se ho. Melanie byla příliš napnutá tím, co se odehrává v pracovně. Určitě nepůjde o nic dobrého, jinak by na sebe muži nekřičeli.

„Kdo je to, slečno Winchesterová?“ zeptala se s nadějí, že snad něco málo ví.

„To je přece záležitost vašeho otce!“

„Já vím, ale…“ Vzdala to, když se znovu střetla s jejíma očima. Guvernantka zůstávala jako vždy neoblomná. Zastávala názor, že by se do určitých věcí děti neměly plést, i když už jsou takřka dospělé.

„Pojďte se raději nasnídat,“ navrhla slečna Winchesterová a zamířila do jídelny. Melanie se otočila k pracovně a na okamžik zaváhala, než se za ní vydala.

„A neví něco Sterling?“ vzdychla si přece jen Melanie, když usedla ke stolu.

Slečna Winchesterová zavrtěla hlavou, mlčky jí nalila šálek horkého čaje a přisunula jí kousek závinu. Melanie se napila, moučníku se ale vůbec nedotkla. Stále hloubala nad nečekaným návštěvníkem.

Když se v jídelně objevil majordom Sterling, svitla Melanii naděje, že se přece dozví nějaké informace. Sterling nikdy nebyl skoupý na slovo. Pracoval pro otce léta jako majordom, v poslední době se kvůli nedostatku personálu musel chopit i jiných, podřadnějších prací.

„Ach,“ vzdychla si, když si povšimla, jak jej slečna Winchesterová pohledem varovala, aby před Melanií mlčel. Takže skutečně bude muset čekat, až cizinec odjede a otec se uvolí prozradit jí, co se přihodilo.

„Dobré ráno, slečno Melanie,“ pozdravil ji Sterling a rychle zase odešel.

„Jedná se o otcův obchod?“ zkoušela trpělivost slečny Winchesterové. Ta se vedle ní usadila, vzala ji za ruku a upřeně se jí zadívala do očí.

„Jedno byste už měla pochopit, Melanie. Otcovy záležitosti...“

„Ale o to přece vůbec nejde!“ vykřikla Melanie, prudce vstala a zamířila do svého pokoje, kde se zamkla, aby za ní slečna Winchesterová nemohla vstoupil. Neměla náladu na kázání a výčitky. Dnes ne. Cítila, že se děje cosi špatného.

Klesla na postel a podepřela si hlavu dvěma blankytnými polštářky. Náhle zaslechla prásknutí dveří. Okamžitě stála u okna a sledovala, jak cizinec zamířil k přístěnku pro koně a divoce chvátá od Břečťanového domu. Chvíli upřeně hleděla na oblak zvířeného prachu, než se odhodlala jít za otcem.

Zůstal v pracovně a právě si naléval sklenku whisky. Melanie si všimla, jak je bledý, ruka se mu chvěla rozčilením.

„Dobré ráno, otče,“ řekla a starostlivě si ho prohlédla.

„Je všechno v pořádku?“ pokračovala, když otec neodpověděl. Jen stál, rukou opřený o krb a zíral na stůl plný účetních knih.

„Není,“ odpověděl, vypil sklenku do dna a postavil ji na krbovou římsu. „Nic není v pořádku,“ dodal ještě a usadil se do hlubokého křesla. Promnul si spánky a v duchu si opakoval, že se mu to musí snad zdát. Ano, má zlý sen, ze kterého se brzy probudí.

„Kdo to byl?“ odvážila se špitnout po chvilce naprostého ticha a posadila se proti otci. Už dlouho jej neviděla tak utrápeného. Děsila se, s jakou zlou zprávou přijde.

„Přítel,“ hlesl otec.

„Přítel? Nezdálo se mi… Slyšela jsem křik.“

„Ano, ale… Byl to skutečně přítel. Otevřel mi oči.“

„Pokazil se váš obchod?“

Bernard Harper se zarazil. Ano, to bude nejlepší výmluva, pomyslel si v duchu. Tohle Melanie unese, pravda by ji zdrtila.

„Moc mě to mrzí! Tolik jsem doufala, že už se nám začíná zase dařit. Ale třeba je ještě naděje…“

„Ano,“ přisvědčil otec. „Ještě jedna naděje tu je, nerad bych se k ní však upínal. Zatím to vypadá, že dům v Plymouthu na nás bude muset ještě počkat...“

Melanie se natáhla přes stůl a vzala otce za ruku. Byla tak chladná, až ji to vyděsilo. Měla by mu dolít whisky, aby se mu rozproudila krev.

„Hlavně neztrácejme naději, otče.“ Rozhodla se ho dál na nic nevyptávat, z krbové římsy vzala sklenku a nalila ji až po okraj. Otec ji s díky přijal a vypil nadvakrát.

„Vždy je nějaká naděje. Jen si teď musím ujasnit, co mám dělat. Možná by mi prospěla projížďka na koni.“

„To je skvělý nápad!“ vykřikla horlivě. Čerstvý vzduch otci udělá určitě dobře, pomůže mu urovnat si myšlenky a najít řešení všech problémů, říkala si v duchu.

„Smím vás doprovodit?“

„Ne!“ ohradil se prudce. „Ne,“ zopakoval poněkud mírnějším tónem. „Chci být chvíli sám.“

Melanie mu to nechtěla dovolit, jenomže věděla, že s otcem nemá smysl se přít. Když si něco umanul, těžko se našel někdo, kdo by mu to dokázal rozmluvit.

„Nechcete mi přece jen prozradit, o co přesně se jedná?“

„Ne, Melanie, potřebuju chvilku klidu a ticha. Myslím, že se vrátím až k večeru.“

„Dobře, hlavně buďte, prosím, opatrný.“ Možná ji ani neslyšel, protože vyrazil rychle ke stájím.

Melanii rozhovor s otcem neuklidnil. Kdyby ji bývala nevyrušila slečna Winchesterová, mohla na chodbě alespoň něco zaslechnout. Vzdychla si. Všechno se zdálo v naprostém pořádku, a pak… Jako by zničehonic udeřil blesk.

Zvedla se. Nemělo smysl tu dál setrvávat. Ale co si počne celý den sama? Sama? Úplně zapomněla, že dnes má dorazit vikář. Takže bude pouze na ní, aby se o něj postarala. Zvládne to. V Londýně bude paní jednoho z nejkrásnějších domů, kde se často pořádají společenské večírky, alespoň to říkal Victor. Těšila se tam vůbec, když měl otec nové starosti? Neměli by svatbu odložit?

Prošla kolem okna v hale, když si povšimla, jak otec venku zuřivě gestikuluje před slečnou Winchesterovou, která se jej snažila upokojit.

Postavila se za okno tak, aby ji zvenku nemohl nikdo zahlédnout, a hádala, co se tam právě odehrává. Otec už nebyl bledý, i na tu dálku viděla, jak zbrunátněl. Bylo by příliš neopatrné pootevřít okno a pokusit se zaslechnout útržky jejich rozhovoru? Ne, toho se neodvážila, otce by to zbytečně rozčílilo.

Netrvalo dlouho, a Bernard Harper vykročil ke stájím. Zběsilým tryskem pak ujížděl od Břečťanového domu a zanechával Melanii v nejistotě.

Když se slečna Winchesterová vrátila do domu, stála Melanie ještě v hale.

„Vy víte, co se přihodilo,“ špitla Melanie. Neočekávala, že jí snad guvernantka něco prozradí, zkrátka to konstatovala.

„Jste příliš zvědavá, slečno Melanie. Už jako dítě jste hořela zvědavostí a musela jste vědět o všem, co se v domácnosti dělo,“ prohlásila slečna Winchesterová a přešla až k ní.

„Otec vám to časem určitě prozradí. Teď mu musíte dopřát čas, aby se s tím sám vypořádal.“

Melanie si všimla, jak uhnula pohledem. Měla pravdu, slečna Winchesterová skutečně věděla, co tu cizinec pohledával. Otec se jí před chvílí svěřil. Jí! Ne vlastní dceři!

„Najednou všechno ztratilo smysl,“ hlesla.

„Co ztratilo smysl?“

„Svatba, odjezd do Londýna.“

Slečna Winchesterová sklopila oči k zemi. Nevěděla, jak zůstat silná a neprozradit dívce, co se dozvěděla od pana Harpera. Nesmí! Zapřísahal ji! Bude s ním muset dohrát tuhle hru až do konce. Jde tu přece o Melaniinu čest, o její budoucnost!

„Neříkejte hlouposti, slečno Melanie. Svatba je to jediné, na čem záleží.“

„Když odjedu do Londýna s Victorem, nechám tu otce samotného v nejtěžších chvílích. Není to spravedlivé.“

„Život nebývá spravedlivý, mé dítě. Ještě poznáte jeho stinné stránky, ale vím jistě, že by si váš otec nepřál, abyste se kvůli němu obětovala.“

Melanie přikývla. Z dojmů ji náhle rozbolela hlava. Bude nejlepší, když se vrátí do postele a odpočine si.

„Až se tu objeví vikář Covington, musíme ho uvítat bez otce,“ hlesla Melanie před odchodem.

„On to jistě pochopí.“

Melanie přikývla a zamířila do pokoje. Sotva za sebou zavřela, cítila, jak se jí celým tělem rozlévá zvláštní bolest. Ano, už jednou podobnou tíseň zažila, a ve stejný den otec přišel o veškeré jmění. Slečna Winchesterová později říkala, že pravděpodobně měla předtuchu. Vyděsilo ji to, jaké další hrůzy se přihodí? Modlila se, aby se otci na projížďce nic nestalo. Uháněl odsud, jako by měl v patách samotného ďábla. Snad bude opatrný. Je to přece zkušený jezdec, uklidňovala se.

Usnula a probudila se až krátce po poledni. Otec už bude zřejmě zpátky, s největší pravděpodobností dorazil i vikář Covington, který je pozítří oddá, pomyslela si.

Upravila se. Tentokrát si dala záležet a rozčesávala si vlasy několik minut. V zrcadle však i poté viděla unavenou dívku s pohaslýma modrýma očima. Připadala si starší nejméně o pět let. Vyprchala z ní veškerá jiskra, mírně zakulacené tváře postrádaly svěžest.

Vyšla z pokoje a zamířila rovnou do pracovny, kde otec trávil každé odpoledne. Nebyl tam. V kuchyni našla slečnu Winchesterovou, seděla u stolu s kuchařkou Butterfieldovou a něco si špitaly. Litovala, že nenašlapovala opatrně, teď je akorát vyplašila, a nic se nedozví.

„Dobré poledne, slečno Melanie,“ pozdravila ji kuchařka a hned se vrhla k plotně, jako by ji snad Melanie přistihla při nějakých špatnostech.

„Otec se ještě nevrátil?“ obrátila se Melanie na slečnu Winchesterovou.

„Ne. A stále postrádáme pana Covingtona.“

Melanie se zamračila. To bylo podivné. Kde může být otec tak dlouho? Snad se mu něco nestalo! Ne, rozhodně teď nesmí propadat panice! A proč tu ještě není vikář?

Když se rozhlédla kolem, shledala, že to vůbec nevypadá, jako by se měla pozítří vdávat. Ano, přála si skromnou svatbu. Z Plymouthu sem mělo přijet pouze několik hostů, z Victorovy strany nikdo – jeho rodiče žili dlouhou dobu v Americe a vzdálené příbuzné Victor odmítl hostit, jelikož se s nimi nikdy nestýkal. Ale i tak by si představovala trochu vzruchu a nadšení.

„Kde mohou oba být?“

„Nemějte strach, však se tu brzy objeví,“ chlácholila ji slečna Winchesterová. Dívku ovšem neoklamala, znala ji odmalička. Poznala, když před ní guvernantka skrývala tajemství.

Melanie ožila, když zaslechla zavrzání u hlavního vchodu. Znamenalo to jediné – otec se konečně vrátil! Spěchala do haly a chystala se ho přivítat, ale zarazila se pár kroků před ním. Doufala, že se mu trochu zlepšila nálada, vypadal však ještě zuboženěji.

„To jsi tu na mě celou dobu čekala?“

Melanie přimhouřila oči. Neznělo to příliš laskavě.

„Ano, odjel jste celý rozčilený a…“

„Potřebuji se napít,“ nenechal ji domluvit.

Melanie pozdvihla obočí, ale následovala otce do pracovny, kde mu nalila whisky. Otec se mezitím usadil za stůl a smutně ji pozoroval.

„Plnou, prosím.“

Melanie mu podala sklenku a posadila se proti němu. Pokud očekávala, že se snad otec rozpovídá, zmýlila se. Upřeně zíral na desku stolu a zatím se s ní odmítal střetnout očima. Takového ho neznala. I po té první strašné události s jeho společností se snažil zachovat si chladnou hlavu a logicky uvažovat, zvážit možnosti, které se mu nabízely k řešení.

„Je všechno ztracené?“ odvážila se nakonec promluvit.

Mlčel a přemýšlel, jak ji co nejdéle udržet v domnění, že se mu nevydařil obchod a návrat do Plymouthu musí odložit. Jenomže jak dlouho jí dokáže lhát? Nemá příliš času a pravda stejně vyjde najevo. Už obdržel důkazy, nepotřeboval vědět víc.

„Tak mi to už konečně povězte, otče!“ vykřikla Melanie a postavila se. To sice Bernarda vyburcovalo z apatie, stále však nebyl schopen jediného slova.

„Mám o vás strach. Nepoznávám vás. Nechcete mi prozradit, kdo byl ten muž a jak zlé jsou naše vyhlídky! Vždyť i slečna Winchesterová ví víc než já!“

„Chci být sám, Melanie,“ řekl nakonec.

Melanie přikývla. Cítila, že má slzy na krajíčku. Dopřála by otci ráda čas, ale to by ji nesměl nechávat v nejistotě. Jak má s klidným srdcem odejít?

„Měli bychom zrušit svatbu.“

Bernard se pohnul a vyděšeně na Melanii pohlédl. To bylo vše. Dívka už neměla trpělivost, opustila místnost a vyšla ven na čerstvý vzduch. Za Břečťanovým domem se vinula zahrada plná ovocných stromů a květin, s malým altánkem, kam ráda chodila odpočívat a kde se i několikrát tajně sešla s Victorem, aby unikli pohledům slečny Winchesterové, jež ji střežila jako oko v hlavě. Usadila se na lavičku a hleděla na rozkvetlé růže, nasávala jejich vůni a nechala se na chvilku unést ze světa, který ji tížil.

Chápala otce. Chápala ho víc než kdokoli jiný. Služebnictvu nezaplatil už několik měsíců. Setrvávali zde za jídlo a z věrnosti k rodině Harperových, kterým sloužili i jejich rodiče a prarodiče. Otec věřil, že teď už jim konečně splatí dluh, možná je i odmění za loajálnost. Zhroutil se mu vysněný svět. I tak však na sebe mohl být hrdý, protože bojoval s osudem do posledních sil.

Strávila v altánku značnou chvíli. Odpočívala, snažila se získat trochu dobré nálady, kterou by snad otce nakazila. Překvapilo ji, že když se vrátila do domu, slečna Winchesterová jí sdělila, že vikář Covington stále nedorazil. Začalo jí to dělat starosti. Obzvlášť nedokázala pochopit, jak může být guvernantka tak klidná, když se na svatbu sama těšila.

„Kde se mohl zdržet?“

„Jak znám vikáře Covingtona, muselo se stát něco vážného, dítě.“

Ano, dnes se tu od rána dějí samé vážné věci, o kterých nemám ponětí, pomyslela si Melanie v duchu.

„Otec je stále v pracovně?“

„Ne, opět si vyjel na koni.“

„Stále je rozrušený?“

„Bohužel ano. Chce to jenom krátký čas, uvidíte, že až se vrátí, bude se cítit mnohem lépe. Na druhé vyjížďce určitě pookřeje.“

Jenomže nepookřál. Objevil se po šesté hodině, přesně k večeři, ale s tržnou ránou na tváři. Melanie se k němu hned vrhla, chtěla ho ošetřit, jenomže odmítl. Říkal, že si nevšiml větve, která mu rozsekla kůži. Zvláštní však byla modřina na druhé polovině obličeje. Melanii také neuniklo, že si při večeři občas procvičoval pravou ruku. V tu chvíli si uvědomila, že jí otec lže. Vůbec se nejedná o jeho obchod, tím vše pouze zastíral.

KAPITOLA 3

Melanie zhasila svíce, ulehla do postele a zadívala se k oknu. Měsíc zářil v úplňku a projasňoval potemnělou místnost. Vzdychla si, přetočila se na bok a zavřela pevně víčka, odhodlaná co nejdříve usnout. Doufala, že až se zítra probudí, bude otec v lepší náladě a svěří se jí s veškerým trápením.

Přitáhla si tenkou pokrývku až po bradu a snažila se vypudit myšlenky z hlavy. Po půl hodině marných pokusů se posadila, podepřela si záda vyšívaným polštářem a nepřestávala hledět k oknu, jako by jí dokázalo odpovědět na nevyřčené otázky.

„Musím s tebou mluvit, Melanie!“

„Teď?“