Ingrid Rojas Contreras

OVOCE

OPILÉHO

STROMU

Copyright © 2018 by Ingrid Rojas Contreras

Translation © Petra Urbanová, 2025

Original English title: FRUIT OF THE DRUNKEN TREE

Front-of-jacket photograph © Alamy.com

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-729-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-730-8 (mobi)

Para ti, Mami.

1. Fotografie

Shrbená sedí na umělohmotné židli před cihlovou stěnou. Vlasy má uprostřed rozdělené pěšinkou a vypadá pokorně. Rty téměř nejsou vidět, nicméně z toho, jak odhaluje zuby, je patrné, že se usmívá. Nejprve na mě její úsměv působí mdle, ale čím déle jej zkoumám, tím lhostejnější a lehkomyslnější mi připadá. V náručí drží malý uzlíček, z něhož vykukuje obličej novorozence, červený a zvrásněný jako tvář starého člověka. Poznám, že se jedná o chlapce, protože do okrajů dečky je vetkaná modrá stužka. Potom pohlédnu na muže za Petronou. Má afro a nápadnou tvář, jeho zpropadená ruka jí těžce spočívá na rameni. Vím, co provedl, a obrací se mi z toho žaludek, ale jak bych zrovna já mohla Petroně diktovat, koho má pustit do rodinného portrétu, jako je tenhle?

Na rubu je otisk razítka s datem, kdy fotka vznikla – když si odečtu devět měsíců, spadá výsledná doba přesně do měsíce, kdy jsem se svou rodinou uprchla z Kolumbie a přijela do Los Angeles, proto fotografii zase otočím a miminko si soustředěně prohlížím, všímám si každého záhybu a obliny kolem tmavého otvoru dokořán otevřených úst, snažím se rozpoznat, zda pláče, nebo se směje, protože přesně vím, kde a jak bylo počato, a ztrácím pojem o čase a hloubám nad tím, že to byla moje vina, že Petroně bylo teprve patnáct, když se její břicho naplnilo kostmi, a mamá na mě po návratu z práce nekřičí, ačkoli jí neujde, že v ruce držím fotografii, obálku a dopis, které mi Petrona poslala – ne, mamá se posadí vedle mě, jako kdyby si ze zad snímala velké břemeno, a společně tiše a lítostivě sedíme na špinavém schodišti vedoucím do domu na Vía Corona ve východním Los Angeles a zíráme na tu zatracenou fotku.

* * *

Naše rodina uprchla do Spojených států. Určitě máte radost, že už jste v bezpečí, říkávali nám. Taky nám radili, ať se snažíme rychle přizpůsobit novému prostředí. Čím dříve se proměníme v jedny z mnoha, tím lépe. Ale jak si vybrat? Spojené státy byly zemí, která nás zachránila; Kolumbie byla zemí našeho původu.

Na to, jak se stát Američany, existovaly matematické principy: museli jste znát stovku historických faktů (Co bylo příčinou občanské války? Kdo byl prezidentem během druhé světové války?) a strávit pět let v kuse na severoamerické půdě. Zapamatovat si fakta se nám podařilo, zůstat na jednom místě nebyl problém – ale když jsem večer zvedla nohy na postel a hlavu položila na polštář, přemítala jsem, do které země vlastně patřím v průběhu hodin, kdy se mé nohy nedotýkají země.

Když naše rodina zažádala o občanství, zaoblila jsem ostré hrany svého přízvuku, a to byl jeden z hmatatelných projevů toho, jak jsem se změnila. Celý rok nám nedali vědět. Byly to pro nás hubené časy. Pochopila jsem, jak nízkou máme hodnotu, jak málo si od světa můžeme nárokovat. Po zaplacení poplatku za žádost se nám nedostávalo peněz a nebylo kam jít. Posléze nám přišlo předvolání k pohovoru, následovaly poslední prověrky osobního zázemí, zkouška, schválení.

Na slavnostním obřadu pouštěli video s orly a kanonádou a všichni jsme složili slib. Zazpívali jsme svou novou hymnu, a jakmile bylo po všem, oznámili nám, že odteď jsme Američany. Celá skupina nejnovějších Američanů oslavovala, já však na otevřeném nádvoří zvrátila hlavu a sledovala, jak se pohupují palmy, třebaže jsem si byla vědoma toho, že bych se na tomhle místě měla zamýšlet nad budoucností a nad tím, jak zářná může být. Já ale dokázala myslet jen na Petronu a na to, že mi je patnáct, stejně jako bylo jí, když jsem ji viděla naposledy.

Z mámina starého adresáře jsem si opsala její adresu. Nebyla to ale opravdová adresa, jen pokyny, které Petrona nadiktovala mamá, když jsme bydleli v Bogotě: Petrona Sánchez, invasión mezi 7. a 48. ulicí, 56. kilometr, dům za šeříkovým keřem. V našem bytě jsem se zamkla v koupelně a pustila sprchu, a zatímco se koupelna plnila párou, psala jsem dopis. Nevěděla jsem, kde mám začít, tak jsem se řídila osnovou, kterou jsem se naučila na střední škole:

Hlavička (3 de Febrero del 2000, Chula Santiago, Los Angeles, Estados Unidos), uctivý pozdrav (Querida Petrona), vlastní sdělení, psané za pomoci jednoduché a výstižné slovní zásoby (Petrona, cómo estás? Cómo está tu familia?), u každého odstavce odsadit první řádek (Mi familia está bien. / Estoy leyendo Don Quijote. / Los Angeles es bonita, pero no tan bonita como Bogotá.). Následovat měl závěr, ale namísto toho jsem psala o našem útěku z Kolumbie, jaká byla cesta letadlem z Bogoty do Miami, do Houstonu, do Los Angeles, jak jsem se modlila, aby nás nezastavili žádní imigrační úředníci a neposlali nás zpátky, jak se nám nedařilo přestat myslet na všechno, co naše rodina ztratila. Den příjezdu do Los Angeles byl neskutečně slunný a ve vzduchu nebylo cítit nic než sůl oceánu. Vůně soli mě při nádechu pálila v nose. Psala jsem odstavec za odstavcem o soli, jako kdyby mi přeskočilo. (Mamá nám řekla, že si máme omýt ruce solí, ať odvrátíme smůlu. / Jedinou věcí, kterou mamá kupovala, když se bála utrácet, byla sůl. / V jednom časopise jsem četla, že balená sůl obsahuje rozdrcené zvířecí kosti, což mě znechucovalo, než jsem si uvědomila, že totéž musí obsahovat i mořská sůl. Písek na pláži je také částečně složený z kostí.) Nakonec všechny ty řeči o soli působily jako jakási šifra. Zašlo to tak daleko, psala jsem, že už sůl nemůžu ani cítit. Tak zněla má závěrečná věta, ne že bych to tak zamýšlela, ale najednou jsem neměla co víc říct.

Na jedinou věc, kterou jsem chtěla vědět, jsem se nezeptala: Petrono, když naše rodina odjela – kam jsi šla?

* * *

Jakmile od Petrony dorazila odpověď, snažila jsem se za všedními informacemi, o které se podělila – hezké počasí, nově vydlážděná cesta k jejímu domu v invasión, sezona salátu a zelí – najít skrytý vzkaz.

Nakonec ale nevadilo, že její odpověď byla tak obyčejná, protože všechny odpovědi, po nichž jsem prahla, byly otištěné na fotografii, kterou přehnula napůl a uložila mezi záhyby dopisu, než olízla chlopeň obálky a zavřela ji, než dopis předala listonoši, než dopis urazil stejnou cestu jako kdysi já, z Bogoty do Miami, do Houstonu, do Los Angeles, než byl doručen a donesl k našemu prahu všechnu tu zkázu.

2. Ta holka, Petrona

Ta holka, Petrona, k nám přišla, když mi bylo sedm a mojí sestře Cassandře devět. Jí bylo třináct a dokončila jen tři třídy. Stála u branky našeho třípodlažního domu s odrbaným hnědým kufrem a ve žlutých šatech, které jí plandaly až ke kotníkům. Vlasy měla krátké a pusu dokořán.

Zahrada mezi námi zela jako propast. S Cassandrou jsme na tu holku, Petronu, zíraly zpoza dvou sloupů, které se nacházely úplně vlevo. Ty bílé sloupy se tyčily z verandy a podpíraly převis druhého podlaží, vyčnívajícího z domu jako předkus. Jednalo se o typický bogotský dům, který měl připomínat staré koloniální domy, byl bílý, se širokými okny, černými železnými mřížemi a střechou z červeno-modravých hliněných tašek ohnutých do tvaru půlměsíců. Stál v řadě totožných domů propojených bočními zdmi. Tehdy jsem nevěděla, proč se ta holka, Petrona, na náš dům tak dívá, ale s Cassandrou jsme se stejným úžasem zíraly na ni. Bydlela totiž v invasión. Téměř na každém vysokém kopci ve městě se vyskytovaly invasiones, šlo o státní půdu, které se zmocnili vysídlení a chudí. I mamá v jedné takové invasión vyrostla, ale ne v Bogotě.

Cassandra zpoza svého sloupu prohodila: „Vidělas, co na sebe navlíkla, Chulo? A je ostříhaná na kluka.“ Za brýlemi vykulila oči. Brýle zabíraly značnou část Cassandřina obličeje. Byly velikánské, měly růžové obroučky a zvýrazňovaly jí póry na tvářích. Mamá na tu holku, Petronu, mávala od vstupních dveří. Pak vykročila do zahrady, podpatky klapala po nášlapných kamenech a na zádech se jí pohupovaly vlasy.

Ta holka, Petrona, sledovala, jak se k ní mamá blíží.

Mamá dostala do vínku krásu. Alespoň to lidé tvrdili. Cizí muži ji na ulicích zastavovali a skládali jí komplimenty ohledně dramatické šíře obočí nebo přitažlivosti hlubokých hnědých očí. Mamá se svou krásou nechtěla moc zaobírat, ale každé ráno si po probuzení nad řasy nanesla tlustou černou linku a každý měsíc jezdila do salonu na pedikúru, přičemž se celou dobu obhajovala, že to za to stojí, protože oči jsou studnicí její síly a malá chodidla známkou nevinnosti.

Večer předtím, než ta holka, Petrona, dorazila, mamá na jídelním stole rozdělila tarotové karty na tři hromádky a zeptala se: „Dá se té holce, Petroně, věřit?“ Tu otázku pokládala rozličnými způsoby a různými tóny, dokud necítila, že ji klade celou myslí. Následně zdvihla vrchní kartu z prostředního balíčku. Otočila ji, položila ji před sebe a zjistila, že je to Blázen. Když se na kartu, obrácenou vzhůru nohama, zadívala, ruka jí ztuhla ve vzduchu. Obrázek na kartě zachycoval muže bílé pleti vprostřed kroku, který s úsměvem hledí k obloze, v jedné ruce drží bílou růži a přes rameno má přehozený zlatavý raneček. Na sobě má přiléhavé kalhoty, vysoké boty a šat s kanýry jako princ. U nohou mu poskakuje bílý pes. Není si toho sice vědom, ale je jen krok od srázu a čeká ho pád.

Mamá shrnula karty a balíček promíchala: „No, byli jsme varováni.“

„Neměly bysme to říct papá?“ zeptala jsem se. Papá pracoval pro ropnou společnost až v Sinceleju a nikdy jsem netušila, kdy za námi zase přijede. Mamá nám vysvětlila, že papá musí pracovat tak daleko, protože v Bogotě nejsou volná pracovní místa, jedno jsem však věděla jistě: někdy jsme papá o něčem pověděly, a někdy ne.

Mamá se zasmála. „To vyjde nastejno. Ať v tomhle městě najmeme na výpomoc jakoukoli holku, vždycky bude mít vazby na nějaký darebáky. Jen se podívej na Dolores, co bydlí tady kousek – ta její patřila do gangu a Doloresin dům vykradli. Nenechali tam ani mikrovlnku, no představ si to.“ Mamá v mojí tváři zpozorovala obavy. Oční linky měla tlusté a v koutcích se jí stáčely nahoru. Ocásek linek se jí zkrabatil, když se usmála. Dloubla mě prstem do žeber. „Bereš to moc vážně. Neboj.“

Tehdy před domem Cassandra zpoza svého sloupu prohodila: „Ta Petrona nevydrží ani měsíc – jen se na ni podívej, má duši komára.“ Zamrkala jsem a došlo mi, že to je pravda. Ta holka, Petrona, dokonce uskočila, když mamá otevřela branku.

Mamá měla na holky na výpomoc smůlu. Tu poslední, Julietu, vyhodila poté, co vešla do kuchyně v nevhodnou dobu a spatřila, jak se Julietiny rty zakulacují kolem kapky slin, a v okamžiku, kdy ta holka, Julieta, vzhlédla, se plivanec pohroužil do máminy ranní kávy. Když od ní mamá žádala vysvětlení, Julieta drze odvětila: „Možná mají señořiny oči vidiny.“ O vteřinu později mamá vyhazovala její věci ven na ulici, načež tu holku, Julietu, popadla za límec se slovy: „Už se nevracej, Julieto, ať tě ani nenapadne se tady ještě někdy ukázat.“ Vystrčila ji ze dveří a zabouchla je.

Mamá ty holky najímala na základě zoufalosti jejich situace. Sama vyhledávala dívky zaměstnané v jiných domech a dávala jim své telefonní číslo pro případ, že by někdo, koho znají, potřeboval práci. Mamá slýchala smutné příběhy o rodinách zasažených nemocemi, těhotenstvím nebo vysídlených kvůli válce, a ačkoli jsme mohli nabídnout jen pět tisíc pesos za den, což bylo tak akorát na nákup nějaké té zeleniny a rýže na trhu, hodně dívek mělo o práci zájem. Myslím, že mamá vždycky najímala holky, které jí připomínaly ji samotnou za mlada, ale nikdy to nedopadlo tak, jak si přála.

Jedna z těch holek málem ukradla Cassandru, když byla Cassandra ještě miminko. Jméno té holky si mamá nepamatovala, věděla jen, že byla neplodná – až na to, že mamá to vyjádřila jinak, prohlásila, že byla vyprahlá jako písek na pláži v období sucha. Únosy většiny lidí, které jsme znali, probíhaly obvyklým způsobem: unášeli je partyzáni, drželi je v zajetí kvůli výkupnému, načež se dotyční vrátili nebo úplně zmizeli. To, jak málem unesli Cassandru, představovalo vtipný zvrat v příliš obehrané historce. V našem rodinném albu byla i fotografie té neplodné holky. Vyhlížela zpoza hladké, průhledné krycí fólie, vlasy měla krepaté a chyběl jí přední zub. Mamá tvrdila, že její fotku v albu nechala, protože tvoří součást naší rodinné historie. Všichni si tam mohli prohlédnout i tátovy fotky z dob jeho komunistického mládí. Měl na sobě kalhoty do zvonu a tmavé sluneční brýle. Zatínal zuby a zvedal pěst. Působil sofistikovaně, ale mamá říkala, že se nemáme nechat pomýlit, protože ve skutečnosti byl papá ztracený jako biblický Adam na Den matek.

Našemu domu kralovaly ženy, v jejichž čele stála mamá. Neustále se snažila najít čtvrtou, jako jsme byly my, nebo čtvrtou jako ona, svou mladší verzi, chudou a dychtivou vymanit se z bídy, aby na ní mohla napravit křivdy, které sama kdysi utrpěla.

U branky mamá napřáhla k té holce, Petroně, ruku. Ta zareagovala tak pomalu, že mamá vzala její ruku do obou dlaní a strnule s ní pohybovala nahoru a dolů. Petroně se plandavě zavlnila paže. „Těší mě,“ prohodila mamá. Ta holka, Petrona, jenom přitakala a upřela pohled k zemi. Cassandra měla pravdu. Nevydrží ani měsíc. Mamá Petronu vzala kolem ramen a vedla ji do naší zahrady, ale místo toho, aby vyšly po kamenných schodech ke vstupním dveřím, zabočily doleva. Společně kráčely ke květinovým záhonům v rohu zahrady. Zastavily se před stromem, který stál nejblíže k brance, a mamá na něj ukázala a něco tiše povídala.

Říkali jsme mu el borrachero, opilý strom. Papá ho nazýval i jeho odborným pojmenováním, Brugmansia arborea alba, ale to pak nikdo nechápal, o čem mluví. Byl to vysoký strom s pokroucenými větvemi, velkými bílými květy a tmavě hnědými plody. Celý ten strom, dokonce včetně listů, prosycoval jed. Strom se klenul napůl přes naši zahradu, napůl přes chodník za plotem a vydával medovou vůni připomínající vábivý, drahý parfém.

Mamá se dotkla jednoho svěšeného hedvábného květu a té holce, Petroně, která na květ, lehounce se pohupující na stopce, hleděla, něco šeptala. Hádala jsem, že ji před stromem varuje, stejně jako varovala mě: nezvedej jeho květy, neseď pod ním, nestůj u něj moc dlouho, a hlavně nedej sousedům najevo, že se ho sami bojíme.

Opilý strom v našich sousedech vyvolával neklid.

Kdo ví, proč se mamá rozhodla vysadit v zahradě zrovna tenhle strom. Snad že v ní dřímala zloba, nebo že vždycky tvrdila, že nikomu nemůžete věřit.

V předzahrádce mamá zvedla jeden spadlý bílý květ, chytila ho za stopku a přehodila ho přes branku. Ta holka, Petrona, sledovala květ v letu, a když přistál na chodníku za plotem v odpoledním stínu, její oči na něm spočinuly. Nato se zadívala na ruce, v nichž držela kufr.

Sotva mamá opilý strom zasadila, zasmála se jako čarodějka a mezi zuby stiskla bok ukazováčku: „To se naši zvědaví sousedi dočkají překvapení, až se tu zase zastaví a budou nám civět do oken!“

Mamá tvrdila, že se sousedům nic nestane, ledaže by u opilého stromu prodlévali přespříliš dlouho, to by se na ně jeho vůně snesla a způsobila jim lehkou závrať, načež by měli hlavu jako balon, a po delší době by si strašně moc chtěli lehnout přímo tam na chodník, aby si zdřímli. Nic vážného.

Kdysi nějaká sedmiletá holka jeden květ snědla.

„Údajně,“ prohlásila tehdy mamá. „Ale víš, co jsem jim řekla? Řekla jsem jim, že možná by na tu svoji holčičku měli dávat větší pozor, no ne? Nemá strkat rypák do mojí zahrádky.“

Celá léta sousedi po místní správě žádali, aby mamá donutili strom pokácet. Jedná se koneckonců o strom, jehož květy a plody se používají pro výrobu burundangy a znásilňovacích drog. Podle všeho má ten strom jedinečnou schopnost zbavovat lidi svobodné vůle. Cassandra říkala, že když lidi vymysleli zombíky, inspirovali se právě burundangou. Burundanga je nápoj domorodců a vyrábí se ze semen opilého stromu. To pití se kdysi podávalo sloužícím a manželkám velkých náčelníků kmene Čibča, aby je bylo možné pohřbít zaživa s velkým mrtvým náčelníkem. Díky burundanze byli sloužící i manželky otupělí a poslušní a dobrovolně seděli v rohu podzemní hrobky a čekali, až ostatní z kmene uzavřou východ a nechají je tam s jídlem a vodou, kterých by byl hřích se dotknout, byly přece vyhrazené pro velkého náčelníka, aby měl co jíst a pít na onom světě. V Bogotě jejích účinků využívalo hodně lidí – zločinci, prostitutky, násilníci. Mnohé z obětí, které nahlásily, že je zdrogovali burundangou, se probudily, aniž by si pamatovaly, že napomáhaly při drancování vlastního bytu a bankovních účtů, že otevíraly vlastní peněženky a vše dobrovolně vydávaly. Přesně to ale dělaly.

Mamá se nicméně objevila na radnici se štosem vědeckých studií, pěstitelem a právníkem, a protože se o plody opilého stromu odborníci moc nezajímali a ta hrstka výzkumných prací, která existovala, se na jedovatosti nebo omamných účincích semen neshodovala, úředníci rozhodli, že to nechají být.

Mnohokrát se někdo pokusil opilý strom poškodit. Co pár měsíců jsme se probudili a z oken v přední části domu spatřili, že větve visící nad chodníkem zase někdo uřezal a nechal je na trávě kolem kmene jako odumřelé údy. Našemu opilému stromu se ale i přes to všechno dařilo, byl houževnatý, jeho provokativní bílé květy visely z větví jako zvony a vítr neustále rozfoukával jeho omamnou vůni do okolí.

Mamá byla přesvědčená, že za tím ničením stojí Soltera. Přezdívali jsme jí tak, protože byla svobodná, zůstala na ocet, i když už překročila čtyřicítku, a pořád bydlela se svou starou matkou. Soltera žila vpravo od nás a často jsem ji vídala, jak obchází svou zahradu kolem dokola, na očích mívala nanesenou příliš silnou vrstvu fialových očních stínů a obklopoval ji vyčpělý pach kávy a čerstvý pach cigaret. Často jsem ke stěně, kterou jsme se Solterou sdíleli, přikládala ucho, abych zaslechla, co celé dny vlastně dělá, ale většinou jsem slyšela jen hašteření a zapnutou televizi. Mamá povídala, že Soltera má jako jediná dost času na to, aby se pustila do něčího stromu. Mamá jí to oplácela: když zametala naši verandu z červených dlaždic, metla špínu po stranách vysokých keramických květináčů a borovic směrem k Solteřině verandě.

Tehdy na verandě Cassandra křikla: „Hni sebou, Chulo, než tě uvidí!“

Když mamá s tou holkou, Petronou, stoupaly po kamenných schodech ke vstupním dveřím, Cassandra se poposunula a rukama sklouzla po směru hodinových ručiček kolem sloupu, aby zůstala schovaná. Udělala jsem totéž, ale hlavu jsem nechala vystrčenou, abych se mohla dívat. Mamá tu holku, Petronu, objímala kolem ramen a ta holka, Petrona, hleděla do země.

„To jsou moje dcerky,“ ukázala na nás mamá, když vkročily na naši červenou verandu. Ta holka, Petrona, vysekla pukrle, dlouhá chodidla v sandálech měla u sebe a kolena do stran, látka v rozkroku šatů se jí napínala jako stanová celta. Bylo divné přihlížet tomu, jak o šest let starší dívka dělá pukrle. S Cassandrou jsme se dál schovávaly za sloupy, zíraly na ni a ani nemukly. Ona se na nás dívala zářivě hnědýma, takřka žlutýma očima. Potom si odkašlala, žluté šaty ke kotníkům, potrhaný kufr v ruce.

„Stydí se,“ podotkla mamá. „Musí si na tebe zvyknout.“

Společně vešly dovnitř. Mámin hlas pomalu slábl, jako odjíždějící vlak: „Pojď, ukážu ti tvůj pokoj.“

Pokaždé když jsme v domě měly novou holku na výpomoc, s Cassandrou jsme se necítily úplně ve své kůži, proto jsme obsadily máminu ložnici a sledovaly mexické telenovely, dokud neskončily, a pak Zpívání v dešti na anglickém kanálu s titulky.

Film dvakrát za hodinu přerušili kvůli mimořádným zprávám. Už jsme na to s Cassandrou byly zvyklé, ale stejně jsme brblaly. Protáhla jsem obličej a svěsila ho do dlaní a zpravodajka mluvila o tom záhadném moři zkratek, které se ustavičně zdálo být zlověstně blízko: FARC, ELN, DAS, AUC, ONU, INL. Povídala o věcech, které jedna zkratka provedla druhé, ale někdy taky vyslovovala jedno jméno. Prosté jméno. Křestní jméno, příjmení. Pablo Escobar. V tom zmateném moři zkratek mi prosté jméno připadalo jako ryba prorážející hladinu, něco, co jsem dokázala uchopit a zapamatovat si.

Pak film pokračoval. Vrátil se zpěv, žluté pláštěnky, světlé, růžolící obličeje. Severní Amerika působila jako čisté, příjemné místo. Déšť se leskl na černém asfaltu ulice a policie se chovala slušně a zásadově. Z toho jsem byla celá paf. Mamá se pokaždé vyvlékla z pokut tím, že zamrkala řasami, úpěnlivě zaprosila a policistům podstrčila dvacetitisícové bankovky. Kolumbijská policie se dala snadno podplatit. Stejně tak úředníci u notáře a u soudu, kterým mamá vždycky do ruky vtiskla peníze, aby se dostala na začátek řady a aby se její žádosti ocitly na vrchu kupičky. Cassandra se před televizí chytla za nos a promluvila jako Lina Lamont, krásná blonďatá herečka prokletá příšerným nosovým hlasem. Zapitvořila se: „A já si ho néci vzít,“ načež jsme se zahihňaly. Opakovala to pořád dokola, dokud jsme se smíchem neroztřásly a celé přemožené nepadly na záda.

3. Mosquita muerta

Petrona u nás doma dostala první pokyny ohledně praní, žehlení a skládání prádla, vytírání podlah, vaření, stlaní postelí, zalévání květin, utírání prachu, natřepávání polštářů. Nevypadala na třináct, ač jí podle mamá bylo právě tolik. Její obličej byl popelavý a oči zatrpklé. Vlasy měla ostříhané nakrátko jako kluk a nosila bílou zástěru lemovanou krajkou, jako kdyby to byl drahý ubrus. Tváře se jí věčně zardívaly a klouby prstů mívala červené.

Petrona od nás odcházela každý den v šest večer, ale v zadní části domu, v přístavku za krytou terasou, měla vyhrazený vlastní pokoj. Když jsme se s Cassandrou vracívaly ze školy, právě tam jsme Petronu nacházely, posedávala na posteli a poslouchala rádio. Oknem pokoje jsme ji mohly snadno pozorovat. Seděla naprosto nehybně s rukama na hrudi a ze škvíry pode dveřmi se linuly tlumené hlasy mužů zpívajících za tichého doprovodu kytary.

S Cassandrou jsme tiskly nosy na okno. Sledovaly jsme, jak se Petrona pohupuje, ale většinou tam jen klidně seděla a bez života se opírala o zeď jako hadrová panenka. Lámala jsem si hlavu nad tím, o čem asi Petrona přemýšlí, když zavře oči. Představovala jsem si, že uvnitř ní bobtná něco tvrdého, a kdybychom to nechali být, Petrona by se proměnila v kámen. Občas jsem si byla jistá, že k tomu nemá daleko, protože světlo dopadající na její tváře začalo působit našedle a její hruď se nehýbala v rytmu dechu. Petrona mi připadala jako jedna z těch hladkých sádrových soch, co jsou rozeseté všude po Bogotě na soukromých nádvořích i veřejných prostranstvích – mamá říkala, že to jsou svatí, ale papá tvrdil, že jde jen o náhodně zvolené lidi, kteří vykonali něco dobrého a významného.

Petrona se po našem domě pohybovala v oblaku ticha. Její kroky nevydávaly žádný zvuk. Nohy zvedala rozvážně a jednu za druhou neslyšně kladla na koberec, jako kočka. Jediným zvukem ohlašujícím Petronu bylo šplíchání mýdlové vody, kterou nosila v zářivě zeleném kbelíku do prvního patra, držadlo svírala oběma rukama a po špičkách postupovala krok za krokem vpřed.

Slýchala jsem, jak ztěžka dýchá, když nosila nejrůznější věci nahoru a dolů po domě. Tácy s jídlem, mopy, pytle s oblečením, krabice s hračkami, čisticí a dezinfekční prostředky. Když jsem zaslechla první ševel jejího těžkého dechu, nechávala jsem rozpracované úkoly na posteli a stoupala si ke dveřím pokojíku, který jsem sdílela s Cassandrou. Chodilo se do něj nahoru po schodech a potom doleva. Zatímco jsem Petronu pozorovala, vzhlédla a mdle se na mě usmála. Nato si odkašlala a zamířila chodbou k mámině ložnici.

Ticho v Petronině hrdle jsem si představovala jako suchou srst, která ji dře na hlasivkách, a když si odkašlala, představila jsem si, jak se srst lehce zachvívá a pak se zase ustálí, jemná jako chloupky na ovoci.

Mamá byla z Petronina mlčení celá nesvá.

Veškeré síly věnovala tomu, aby Petronu přiměla promluvit. Vykládala jí nespočet historek o naší rodině na severovýchodě, o svém dětství, o své indiánské babičce, o tom, že vídá duchy, ale Petrona nikdy neodpovídala vlastním vyprávěním. Máminy příběhy jen přerušovala slovy „sí, señora Alma“ a „no, señora Alma“ a vrtěla hlavou, když chtěla vyjádřit překvapení nebo nevíru v pravdivost té které historky.

Mě s Cassandrou Petronina mlčenlivost fascinovala. Potloukaly jsme se okolo ní, abychom zjistily, jestli konečně neodpoví delší větou. Usoudily jsme, že je jako toulavá kočka, kterou cizí člověk láká na misku mléka. Rozhodly jsme se počítat, kolik slabik Petrona vyřkne, když promluví. Počítaly jsme na prstech jako posedlé, palec tiskly ke konečkům prstů a v duchu si její slabiky přeříkávaly. Pomalu jsme došly k závěru, že nikdy nevysloví víc než sedm slabik. Začínaly jsme si myslet, že je možná básnířka nebo že je třeba zakletá. Cassandře jsem neřekla, že mi Petrona v určitém světle připomíná sochu, že když se nehýbá a mlčí, připadá mi, že záhyby její zástěry tuhnou do podoby kamenných šatů světců v kostele. Věděla jsem, že Cassandře by se ta myšlenka zdála směšná a už nikdy by se mi nepřestala smát. V mysli jsem Petroně dávala přídomky, jako mají svatí. Petrona, ochránkyně z invasión. Svatá Petrona, patronka našich dívčích tajností.

V noci, potom, co Petrona odešla, jsme v jejím pokoji pátraly po dalších nápovědách. Vedle postele si vyskládala kupičku módních časopisů a na okenním parapetu zpříma stála červená rtěnka. Její pokoj voněl po pracím prášku. Na bílou stěnu v koupelně si vedle držáku na toaletní papír namalovala černým perem malá srdíčka. Ta černá srdíčka stoupala vzhůru, rozšiřovala se jako sloupec dýmu a mizela za obrazem včelího úlu, který tam mamá pověsila, než u nás Petrona začala pracovat. Domnívala jsem se, že ta srdíčka představují důkaz toho, že je básnířkou, ale Cassandra namítla, že módní časopisy a rtěnku by básnířka určitě nevlastnila. Ani ke svaté mi ty věci neseděly.

Mamá Petronu sledovala jako ostříž. Její oči se nad Petronou vznášely jako dvě planety, jasné jako měsíc, a hleděla z nich smrt. S Cassandrou jsme seděly na podlaze a na konferenčním stolku jsme měly rozložené úkoly. Čas od času jsme od učebnic vzhlédly a přes vršek gauče pokukovaly po mamá, která kouřila u jídelního stolu a oči nespouštěla z Petrony.

To znamenalo, že hledá usvědčující důkazy. Naprosto stejně to probíhalo, když měl papá dovolenou a vrátil se domů a ona si myslela, že ji podvádí. „Smrděl mu rybinou, to není normální,“ vrčela a s Cassandrou jsme na ni zíraly s očima navrch hlavy. Ať už papá připravoval snídani, četl noviny, nebo si vykládal pasiáns, mamá ho pronásledovala očima a mumlala si „sucio“, dokud s tím jednoho dne nepřestala. Vrtalo mi hlavou, jak ji papá přesvědčil, aby toho nechala.

V obývacím pokoji jsem se snažila soustředit na učebnici matiky, ale když jsem se na ta čísla dívala, nedokázala jsem je pochopit, a když jsem je sledovala, do mysli mi pronikaly jen máminy oči, cítila jsem je, ty temné oči, vážné jako smrt, jak se vznášejí nad Petronou. Petrona je taky cítila, ten pohled způsoboval, že narážela do věcí a tyčkou od prachovky převrhávala máminy vázy.

Mamá si uhladila vlasy nad čelem. Potáhla z cigarety a zeptala se: „Petrono, jak se má tvoje matka? Dobře?“ Bílý kouř z cigarety klikatě stoupal ke stropu, kde se v kruzích rozšiřoval. Trocha kouře proudila i z máminých rtů. Petrona vzhlédla. Zatvářila se polekaně, ale pak jako by se jí ulevilo. „Sí, señora, gracias,“ odpověděla a v jejích slovech nejhlasitěji zaznívala ta s, pod svým sykotem vše pohřbívala. Nato se Petrona vytratila k lítačkám vedoucím do kuchyně a dlouze si povzdechla, než jimi prošla.

Pokud podle tarotových karet byla Petrona obráceným Bláznem a mamá jí nevěřila, nechápala jsem, proč ji nevyhodí. Místo toho se Petrona stala dívkou, jejíž jméno prostupovalo naše životy.

Jak jsem tak v obývacím pokoji civěla do učebnice matiky, napadlo mě, že to, co tiší máminu nedůvěru, musí být zvláštní Petroniny rysy, díky nimž působí jako svatá.

Mamá típla cigaretu. „Bůh ví, jak v invasiones vůbec dokáže přežít.“

„Pst, mamá.“ Cassandra pohledem sledovala nehybné lítačky. „Uslyší tě.“

Mamá mávla rukou. „Pff. Tahleta? Je to jenom mosquita muerta.“

* * *

Jelikož mamá vyrostla v invasión, pyšnila se svou otevřenou bojovností a lidé projevující slabost ji znechucovali. Proto každou osobu, která se nechovala násilně, nazývala právě tak, malou mrtvou muškou, svatouškem, neviňátkem, všechny ty lidi, jejichž životní strategií bylo hrát mrtvého brouka a předstírat, že jsou naprosto bezvýznamní. Mezi další mosquitas muertas patřili naši učitelé, sousedi, zpravodajové v televizi a prezident.

Mamá křičela na televizi: „Virgilio Barco si myslí, že tuhle zemi ošálí, když bude jednat jako mosquita muerta, ale já vím, že je to obyčejný had! Koho si myslí, že oblafne? Prej že nemá vazby na Pabla Escobara! Nejsem včerejší.“

Když byl papá doma, taky na televizi křičel, ale ten zas vykřikoval: „Jsme myši, nebo lidé, no me joda?“

I já chtěla na televizi křičet, stejně jako mamá a papá, musela jsem se však ještě naučit, jak na to. Domyslela jsem si, že být myší je lepší než být mosquita muerta a být hadem je lepší než být člověkem, protože mušky, které předstírají, že jsou mrtvé, snadno zamáčknete, myši jsou bázlivé a lidi lze pronásledovat, ale hadům se všichni odjakživa vyhýbají.

* * *

Mamá na televizi křičela čím dál víc – kvůli muži jménem Luis Carlos Galán. Galán kandidoval na prezidenta a mamá jím byla naprosto posedlá. Libovala si, že konečně přišla budoucnost Kolumbie, a navíc v tom nejkrásnějším možném provedení. Nemám pravdu, princesas?

Prezidentské debaty jsme sledovaly v mámině ložnici. Petrona seděla na zemi. Nezdálo se, že by na politiku měla nějaký názor, což nevadilo, protože já ho taky neměla. Zmínila jsem se mamá, že mezi Galánem a těmi ostatními muži v televizi nevidím rozdíl, a mamá si naoko odplivla a vyštěkla: „Podívej se! Přesně tohle si myslím o tom, co jsi právě řekla.“ Palcem bušila do tlačítka na dálkovém ovládání tak dlouho, dokud Galánův hlas nehřměl ložnicí, a pak zvýšila hlas, aby televizi překřičela, a vyjela na mě, jestli jsem slepá, copak nevidím, že oproti Galánovi jsou ostatní politici jako solné sochy?

Mamá odkazovala na Bibli – to jsem pochopila. S Cassandrou jsme chodily do malé katolické školy, kam každý rok docházel i kněz a vykládal nám nejdůležitější biblické příběhy, ale ve znalostech Bible jsme stejně měly značné mezery. Věděla jsem, že v jednom příběhu figurovala žena utíkající z hořícího města, kterou Bůh proměnil v solný sloup, když se ohlédla – nevěděla jsem nicméně, proč ji potrestal, a nechápala jsem, co má ten příběh do činění s politiky. Ale na tom beztak nezáleželo. Mamá ze sebe v jednom kuse sypala divná přirovnání. Jednou prohlásila: „Důvěra je jako voda ve sklenici – pokud ji vyliješ, je pryč navždycky.“ Jako by nikdy neslyšela o mopu nebo koloběhu deště a vypařování. Víc se mi líbilo, co říkal papá: že všichni kolumbijští politici jsou salados, všichni jsou smolaři. Pohledem jsem se setkala s Petronou a usmála se, ona mi však úsměv neoplatila. Ukazováčkem jsem si u spánku opsala malý kroužek a ukázala na mamá. Petrona stiskla rty a s úšklebkem pohled odvrátila.

Stejně jako se mamá zajímala o Galána, zajímal se papá o válku. Když byl doma, vystřihával si články o občanských nepokojích, na televizi zvyšoval hlasitost, jakmile začaly zprávy, a když skončily, běhal k telefonu, aby je probral se svými přáteli. „Slyšel jsi, co je nového?“ Mluvil o nejnovějším politickém skandálu a pak začal sáhodlouze vykládat o událostech posledního desetiletí, tedy 80. let, což bylo jeho nejoblíbenější období v celých kolumbijských dějinách.

Díky tomu jsem se sama začala zajímat o politiku. Jednou jsem chtěla být jako papá. Papá připomínal chodící encyklopedii. Chlubil se tím, že dokáže vyjmenovat přinejmenším třetinu ze sto dvaceti osmi kolumbijských paramilitárních skupin: Umouněnci, Černí orli, Antimás, Alfa 83, Cvrčci, Úklid údolí Magdaleny, Menudo, Rambo... Taky se holedbal, že zná názvy některých skupin, které patří k eskadrám smrti, narkoparamilitárních organizací (Smrt revolucionářům, Smrt únoscům) a klasických guerill (FARC, ELN), ale specializoval se právě na paramilitární skupiny. Dělala jsem všechno pro to, abych byla jako papá, jenže ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, nedokázala jsem pochopit ani ty nejzákladnější pojmy – jaký rozdíl je mezi guerillami a paramilitárními skupinami? Co je to komunista? Proti komu která skupina bojuje?

Mamá se nestyděla přiznat, že o politice nic neví. „Podívejte se na mě,“ rozkřikovala se a divoce mrkala, „chci se teď o politice dozvědět víc. Viděli jste Galána v tý červený košili? Naučím se všechno, co bude chtít.“

Cassandra nad ní jen vrtěla hlavou a mamá pokračovala: „Je to chlapík každým coulem, no ne?“ Cassandra na ni sykla, aby se ztišila, protože nerozuměla, o čem Galán mluví, ale mamá ji ignorovala a zaprosila směrem k televizi: „Nauč mě se zajímat, Galáne, querido!“

Galán na obrazovce razantně gestikuloval a řval do shluku mikrofonů: Jediným nepřítelem, kterého vidím, je ten, kdo se pomocí teroru a násilí snaží umlčet, zastrašit a zavraždit nejdůležitější protagonisty našich dějin!

Mamá si poposedla o kousek dopředu. „Nezní to nádherně, když říká ‚naše dějiny‘?“

Cassandra obrátila oči v sloup.

Okna máminy ložnice zcela překrývaly červené polotónové plakáty s Galánem. I samotný vzduch v pokoji byl zabarvený do červena, jak světlo pronikalo řadou Galánových obličejů – všechny obrácené k nebi, zamrzlé vprostřed výkřiku, vlasy rozvířené. Střelila jsem pohledem po Petroně, která zrovna skládala bílé ubrousky do trojúhelníčků, a všimla si, že její pravé obočí povyjelo nahoru a vytvořilo jí na čele vrásku.

Usoudila jsem, že mě prezidentské debaty nudí.

Vklouzla jsem pod jeden z plakátů a přitiskla čelo na okno. Shlédla jsem dolů na prázdný chodník a pozorovala sousedy. Vpravo zalévala Soltera zahradní hadicí svůj uvadající květinový záhon. Vlevo malé děti převracely kyblíčky s hlínou. Po chodníku kráčel starý muž. Když mě spatřil, opřel se o hůl a zíral na mě. Až teď mě napadá, jak symbolicky to muselo působit: zpod řady horečnatých Galánových obličejů v nadživotní velikosti vykukuje sedmiletá dívka a hrdě ohlašuje novou budoucnost.

Když jsem pak s Cassandrou osaměla v našem pokojíku, zmínila jsem se jí o tom, jak Petronino obočí během Galánova proslovu poskočilo nahoru. Cassandra mi odpověděla, že se z toho nedá moc odvodit, ale že je Petrona nejspíš apolitická. Tak se nazývali lidé, kteří neměli rádi Galána, jak jsme se dozvěděli od Cassandřina třídního, profesora Tomáse. Ten totiž tvrdil, že pokud nemáte rádi Galána, musíte být buď apolitičtí, nebo v kómatu. Když jsme Cassandřinu teorii přednesly mamá, její domněnku nezpochybnila a vysvětlila nám, že Petrona je apolitická kvůli svému původu. Mamá ztišila hlas a prozradila nám, že podle té dívky, která Petronu doporučila, je Petrona hlavní živitelkou rodiny. „Představte si to, třináctiletá holka – živitelka rodiny.“ Mamá vysvětlovala, že když na vás leží taková zodpovědnost, je těžké zajímat se o tak abstraktní věci, jako je politika.

Cassandra přikývla. Já nevěděla, zda souhlasit, či nesouhlasit. Ale v každém případě mi bylo Petrony líto, proto jsem Cassandře pověděla, že je v našem nejlepším zájmu získat si ji na svou stranu – protože nejen že měla Petrona dohled nad cukrovinkami, ale mohla nás i krýt, kdybychom vyvedly nějakou neplechu, a taky nám mohla plivat do jídla a pití, aniž bychom se to dozvěděly. Takže když jsme si s Cassandrou šly hrát do parku, vzaly jsme Petronu s sebou. Myslely jsme, že se zapojí do hry, jenže místo toho seděla sama na houpačce, nic neříkala, nic nedělala. Když jsme ji přizvaly, aby s námi postavila horu z písku, namítla, že odpočívá, a když jsme se unavily a přistoupily k ní, abychom si popovídaly, naše snaha přišla vniveč.

„Jaká je tvoje oblíbená barva?“ zeptala se Cassandra.

„Modrá.“

Po jejím jediném slově zavládlo ohlušující ticho. „Moje je fialová,“ poznamenala jsem. „Na co se nejradši díváš v televizi?“ Tyhle dvě otázky představovaly obvyklý způsob, jak se spřátelit, ale Petrona se začervenala, oči se jí zalily slzami a pak jako by zamrzla ve stavu, který připomínal zlost. Nevěděla jsem, co dělat, proto jsem odběhla a vylezla na strom. Cassandra vyrazila za mnou. Zdálky jsme, vysoko ve větvích, Petronu sledovaly. Otřela si nos do rukávu. Popotáhla. Cassandra prohodila, že možná Petrona televizi vůbec nemá. Pokrčila jsem rameny.

Věděly jsme, jaké to je, když se cítíte být jiní. Některé děti si s námi nehrály, protože jim to rodiče zakázali. Kolovaly zvěsti, že To mamá prodala. Jeden rodič prohlásil: „Chudé ženské se z bídy nedostanou pouhým důvtipem,“ a když jsme to šly říct mamá, rozzuřila se, vtrhla do parku jako vichřice a z plna hrdla hřímala, že neměla žádnou příležitost cokoli prodat – To bylo ze zlata, kvůli Tomu jí muži leželi u nohou ještě předtím, než ji vůbec mohlo napadnout, aby si něco účtovala.

Cassandra věděla, co To znamená, ale nechtěla mi nic prozradit a napjatý výraz v její tváři mě odradil od toho, abych na ni naléhala. A tak jsme si s Cassandrou hrály samy. Naháněly jsme se kolem houpaček, hrály si na honěnou, na pískovišti stavěly hrady a později je rozdupávaly. Ostatní děti, které tam ruku v ruce poskakovaly a posedávaly v kroužcích s hlavami u sebe, jsme ignorovaly a předstíraly, že tam ani nejsme.

Petrona

V Boyacá jsme měli statek, políčko se zeleninou a pár krav. Moji starší bratři lovili králíky a já je opejkala. Mami nás všechny posílala do školy, chránila nás před maléry, starala se o náš dům a na stůl nosila sklizenou zeleninu.

V Hůrkách v Bogotě jsme ale žádný pole neměli a ani se tam nedalo nic ulovit. Jídlo jsme si kupovali na trhu. Uvnitř jsem si vyrobila malý ohniště, abych měla na čem vařit. Pečovala jsem o mami. Ta pohodlně sedávala na jediný umělohmotný židli, kterou jsme vlastnili, a když jsem byla hotová s vařením, spařila jsem listy eukalyptu, abych jí ulevila od astmatu. Ale děti jsem moc hlídat neuměla. Ti prckové si pod mým dohledem pořád odírali kolena. Z vlasů jim tekla krev, protože po sobě házeli kamení. Měli monokly. Mami chtěla vědět, jak to dělám, že její děti úplně skomíraj, když je hlídám já. Snažila jsem se je aspoň udržovat v čistotě. V rohu jsem nechávala stát mísu s vodou i s hadříkem, abych jim mohla otírat tváře, ale často jsem je zapomínala zkontrolovat, když dorazili domů.

V den, kdy jsem začala krvácet a zůstal po mně na matraci červenej flek, mami nekompromisně prohlásila: Teďka je z tebe mladá žena. Vdej se, nebo si najdi práci. Žádný nápadníky jsem neměla. Věděla jsem, že ženský z Hůrek chodí uklízet. Mami mi to odsouhlasila a poznamenala, že jsem se o domácnost starala od pěti let, takže uklízet bohatý rodině bude hračka. Stoupla jsem si teda na hlavní cestu v Hůrkách a čekala, až se ženy vrátí z práce. Vyřinuly se z městskýho autobusu dole pod kopcem. Všechny vypadaly ztrhaně a unaveně, až na jednu. Gabriela byla o pár let starší než já, mohlo jí bejt tak osmnáct. Sršela energií, táhla velký tašky plný jídla. Zatarasila jsem jí cestu. Zeptala jsem se jí, jestli neví o nějaký práci, kterou by holka jako já mohla dělat. Prohlížela si mě od hlavy až k patě. Holka jako ty... Když se mi zas zadívala do očí, zdálo se, že má jasno. Slíbila, že mě přijde navštívit, a zeptala se mě, jestli nežiju v tý chatrči podpíraný starým sloupem elektrickýho vedení.

Když se u nás Gabriela zastavila, chtěla jsem jí předvíst, jak jsem schopná, a nalila jí gaseosu. Jakmile vešli moji malí sourozenci, nahlas jsem si postěžovala, jak jsou neupravený. Předstírala jsem, že když přijdou domů, mám ve zvyku je dotáhnout k míse s vodou. Začala jsem jim drhnout tváře. Gabriela se obrátila na mami: Petrona řikala, že máte astma. Já se jí o tom sice nezmínila, ale v Hůrkách se vědělo všecko. Všichni jsme bydleli tak blízko u sebe. Mrňouse jsem odehnala a sedla si na kámen. Gabriela nadhodila, že ví o jedný rodině ve čtvrti, kde pracuje, která potřebuje výpomoc. Petrona bude muset akorát stlát postele a chystat jídlo. Mami jí dala svý požehnání a za několik dní jsem se ve svejch nejlepších šatech vydala za señorou. Gabriela jela autobusem se mnou. Tvař se jakoby nic, Petrono, nabádala mě, ten jejich barák je fakt velkej. Naposledy jsem byla tak daleko, když naše rodina dorazila do města a museli jsme na semaforech žebrat o drobný. Gabriela mě upozornila: Ta ženská se jmenuje Alma, ale pro tebe je to señora Alma. Zatahala mě za rukáv. Posloucháš mě? Kudrnatý zlatavý vlasy si na temeni svázala do uzlu. Baculatý tváře měla posetý pihama. Koukla jsem jí do očí. Pokračovala: Neboj se, všecko sem jí o tobě řekla. Jen pověz, že se umíš postarat o dům, protože to už děláš pro svoji rodinu. Nejspíš tě hned přijme.

Jen těžko jsem tehdy přemáhala nervozitu. Čtvrť, ve který Santiagovi bydleli, zářila čistotou a byla uspořádaná, uspořádaně rostly dokonce i stromy. Byly zasazený v řadách s dokonale rovnoměrnejma odstupama.

* * *

Mami mi nakázala, abych všecko naučila svoji malou sestru Auroru – teď měla dělat domácí práce ona. Byly jsme jediný ženský v rodině. Kluci sice byli starší, ale mami od nich vyžadovala, aby se soustředili na školu. Říkala, že pokud by se jeden z nich stal doktorem nebo knězem, byla by to naše jízdenka z invasión. Něco takovýho v Hůrkách vykládaly všechny matky, jenže se nezdálo, že by to kdy někomu doopravdy vyšlo.

Aurorku jsem naučila, jak na bratry dohlížet, jak jim očistit oblečení a jak ho prát v plastový vaně. Svěřila jsem jí nože na krájení zeleniny. Ukázala jsem jí, jak bratrům připravit nezralou papáju, pokud by měli červíky. Takhle si papáju podržíš, abys lžicí mohla vydloubnout semínka, vysvětlovala jsem. V jedný ruce jsem držela dlouhou polovinu papáji, jako obrovitou rukavici, a druhou rukou nastavila lžíci tak, aby se dala snadno zabořit do dužiny. Aurora si ode mě lžíci vzala a zaryla ji do ovoce.

Někdy se moje mysl toulala po místech, na který jsem si přála zapomenout. Třeba jsem si vybavila, jak vypadal náš statek v Boyacá potom, co ho podpálila paramilitární skupina. Všechny zdi statku se zbortily.

Teďka je nakrájej, nařídila jsem. Aurorka zatlačila prsty proti stolu, jak jsem jí ukázala. Pomalu nůž zařezávala do slizkejch černejch semínek. Dělila je na menší a menší kousíčky. Když s tím byla hotová, shrnula jsem semínka do ubrousku, otřela nůž o kalhoty a vrátila ho do umělohmotnýho kelímku, do kterýho jsme odkládali kuchyňský náčiní.

Na statku zůstalo stát jenom schodiště. Dokonce i dřevěný sloupky zábradlí celý zčernaly.

4. Brána do očistce

Po velkém blackoutu, který město každý měsíc postihoval, se tajemství obestírající Petronu začalo rozplývat. Blackouty v naší čtvrti připomínaly karneval. S Cassandrou jsme ze šuplíků s ponožkami vylovily baterky, naplnily jsme balonky vodou a s jekotem se rozeběhly do ulic. Kuželem světla jsme mířily na stromy, na domy, jedna na druhou, nahoru do nebe. Když jsme narazily na děti bez baterek, hodily jsme po nich balonky a utekly. Před našimi nic netušícími oběťmi jsme se schovávaly mezi dospělými, kteří se shlukovali na chodnících, někteří reptali, jiní tancovali. Krčily jsme se za muži zabranými do hraní dámy. Na zemi stály improvizované lucerničky – hnědé papírové sáčky na obědy naplněné hlínou, v níž byla zabořená svíčka a v zákrytu před větrem neochvějně hořela. Špicovaly jsme uši, obracely je směrem k neosvícenému parku a snažily se podle zvuku vypátrat děti bez baterek.

Ucítila jsem na rameni ruku. Patřila ženě, která nám s Cassandrou začala kázat o tom, že kouření je odporné, načež nás varovala, abychom se nechytly „špatné party“. Jednou rukou držela dětský kočárek a svítilnou v druhé ruce ukazovala do parku na hlouček starších dětí, kterým u úst co chvíli zažhnuly konce cigaret. Přes ramena měly přehozené džínové bundy a na nohou vysoké boty. Už už jsem té ženě chtěla říct, že si nemusí dělat starosti, že nás starší děti nezajímají – když jsem přímo za nimi na houpačkách zpozorovala Petronu. Držela se provazů houpačky, mezi rty tiskla cigaretu a právě sklonila hlavu k ruce jiné dívky stočené do kornoutu, v níž se zatřepotal oranžový plamínek.

„Není tamhleto...?“

„No nekecej,“ hlesla Cassandra. „Vypadá jako... puberťačka.“

„Panebože,“ vydechla jsem. „Fakt že jo.“ Pokyvovala jsem hlavou. „Jak nám to mohlo uniknout?“

„Pojď, Chulo, půjdeme blíž.“ Cassandra mě táhla za sebou, po špičkách se k Petroně přibližovala a žena s kočárkem za námi hartusila: „Co jsem vám říkala? Nechoďte tam! Propadnete hříchu!“

Zlehka jsme vstoupily do tmy parku a nechávaly se vést mihotavými červenými špičkami cigaret. Obloha se halila do mdle tmavomodré. Konce cigaret připomínaly žhavé uhlíky. Najednou nás obklopily povykující děti, v kruzích nás obíhaly, mávaly baterkami a radostně křičely. Rozsvítila jsem vlastní baterku a spatřila před sebou tentýž obličej dvakrát.

S Cassandrou nás to tak překvapilo, že jsme zapomněly, kam máme namířeno. Přejížděly jsme světelným kuželem od jednoho obličeje k druhému – nemohly jsme uvěřit, že opravdu vidíme tytéž nosy, tytéž mžourající oči. Ty holky se jmenovaly Isa a Lala a díky tomu, že se kdysi dělily o jednu placentu, si dokázaly číst myšlenky. Taky v rukou držely baterky, a zatímco jsme spolu mluvily, namířily jsme všechna naše světla k zemi. Jejich paprsky osvítily jeden pár černých páskových sandálů a jeden pár conversek. Ze všech stran k nám doléhal pronikavý dětský smích, ale zřetelně jsem Isu slyšela říkat: „Je to, jako kdybych věděla, na co Lala myslí, ještě než na to vůbec pomyslí.“

„Ale jde to, jenom když si koukáme do očí,“ upřesnila Lala. Nesvítil měsíc, a i když se dalo poznat, odkud hlasy dvojčat přicházejí, jejich siluety jsem rozeznat nedokázala. Isa ztišila hlas. Pověděla nám, že při příštím blackoutu se se sestrou vloupají do několika domů, aby svou moc ozkoušely. „Chceme si budovat kariéru jako Houdini, ten kouzelník, víte?“ dodala Lala.

„Až na to,“ poznamenala Isa, „že se nebudeme pokoušet zmizet z bedny, ale naopak dostat se do domu a pak nepozorovaně uniknout, aniž by nám někdo zkřivil vlásek na hlavě – tomu se říká eskapologie.“

„A i kdyby nás někdo zahlídnul, bude tma a nikdo nezjistí, co jsme zač,“ vysvětlovala Lala.

Nato se ozvala Cassandra, že vloupávat se do domů je zločin, já však namítla, že je to zločin jen tehdy, pokud něco ukradnete, a Isa mi dala za pravdu a Lala doplnila, že mají v úmyslu se jenom podívat dovnitř.

„V každým případě,“ řekla Isa a Lala pokračovala, „pokud by nás někdo čapnul, máme v plánu tomu člověku posvítit baterkama do očí, abysme ho oslepily.“ Cassandra poukázala na to, že pokud bude taková tma, aby je nikdo neviděl, Isa s Lalou si taky neuvidí do očí, takže rozhodně nebudou moct využít svoje telepatické schopnosti. V trapné chvilce ticha jsem přešlápla z nohy na nohu a krátce poté zase naskočil proud.

Musela jsem zavřít oči, tolik tam najednou bylo světla. Tráva vypadala modře. Chodníky bíle. Puberťáci se motali kolem, nějaká dívka se musela chytnout kamarádky za rameno. Jedna dospělá žena mhouřila oči, až se jí kolem utvořily vějířky vrásek, a protahovala si čelist. Pak jsem v dálce rozeznala Petronu, ale nezdálo se, že by ztratila půdu pod nohama jako ostatní – zírala přímo na nás. Zamrkala jsem, aby se mi zaostřil zrak. Stála tam nehnutě ve vlněném kabátě pod kolena. Nohy měla holé. Působila drobně, její nehybnost rozřezávala všudypřítomný zmatek jako ostří nože. Napadlo mě, jestli si ji jen nepředstavuju.

Lala mě popadla za paži: „Vidíte všichni tu holku tamhle?“

Cassandra zamrkala a protřela si obličej.

„Blahoslavený duše z očistce, ochraňujte nás,“ hlesla Isa. „To je duch.“

Cassandra se uchechtla, když si všimla, na koho kouká. „To je holka, co nám doma vypomáhá! A vy jste si myslely, že je to duch.“

Isa chytila svou sestru za paži. „To jsme si teda nemyslely.“

Cassandra mě táhla za ruku pryč. „Pojď, Chulo. Nejspíš chce, abysme šly za ní.“

„Dávejte pozor!“ zavolala Lala. „I tak by mohla bejt duch!“

Jen co jsme s Cassandrou zamířily za Petronou, odvrátila se a vykročila směrem k našemu domu. S Cassandrou jsme si vyměnily pohled a pak se zadívaly na Petronu rázující kupředu. „Petrono, počkej!“ zavolala na ni Cassandra, ale Petrona ani nezpomalila, ani se neotočila.

„Je fakt divná,“ zašeptala jsem a propletla svou paži s Cassandřinou. „S kým myslíš, že tam kouřila?“

„S kamarádkou,“ odpověděla Cassandra.

Zbytek cesty jsme šly mlčky a upřeně hleděly před sebe, na Petronu, jak se krok za krokem šine pod kužely světel pouličních lamp, které střídal stín.

* * *

Isa prý slyšela, že někde v naší čtvrti se nachází místo, kde je možné vidět, jak blahoslavené duše z očistce putují z Kdo ví odkud do To ví jen Bůh. Isa tvrdila, že duše z očistce mají průsvitnou kůži a že je lze zahlédnout jen na jediném místě, takže když tam budeme stát a koukat, měly bychom co chvíli spatřit, jak se nějaká blahoslavená duše zčistajasna objeví a hned nato zase zmizí.

Oslovily jsme pár hlídačů, ti však o bráně do očistce nikdy neslyšeli. Překvapilo mě, že se nám nevysmáli, ale podle Cassandry to bylo kvůli tomu, že je mamá všechny znala jménem a o Vánocích a na Nový rok jim nosila košíky s jídlem, takže by byli hloupí, kdyby si z nás utahovali.

„Co je to nacistka?“ zeptala jsem se.

„To jsou ti samí lidi, co upalovali čarodějnice na hranici, to nevíš?“ opáčila Lala.