Vzkriesenie

Lev Nikolajevič Tolstoj

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Alexej Charlamov – Ruská kráska

Digitalizované z pôvodného vydania. V texte boli vykonané minimálne textové úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-162-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-163-3 (MOBI)

Evanjelium podľa Matúša 18. kapitola, verš 21 - 22

Vtedy pristúpil k nemu Peter a spýtal sa ho: „Pane, keď sa brat previní proti mne, koľko ráz mu mám odpustiť? Až sedem ráz? Ježiš mu odpovedal: „Nehovorím ti, že až sedem ráz, ale až do sedemdesiatkrát sedem ráz.”

Evanjelium podľa Matúša 7. kapitola, verš 3.

Prečo bratovi vidíš smietku v oku a vo vlastnom oku nebadáš brvno?

Evanjelium podľa Jána 8. kapitola, verš 7

...kto z vás je bez hriechu, nech prvý hodí po nej kameňom.

Evanjelium podľa Lukáša 6. kapitola, verš 40.

Nie je učeník nad učiteľa, ale vyučený bude každý, keď bude ako jeho učiteľ.

Prvá časť

I.

Čo ako sa usilovali ľudia, ktorých sa zhromaždilo niekoľko stotisíc na neveľkom priestranstve, dokaličiť zem, kde sa tisli, čo ako vtĺkali do zeme kamene, aby nič na nej nerástlo, čo ako pleli každú vzídenú trávičku, čo ako čadili kamenným uhlím a petrolejom, čo ako obrezávali stromy a vyháňali všetko zvieratstvo a vtáctvo – jar bola jarou ešte aj v meste. Slnce hrialo, tráva ožívala, rástla a zelenala sa všade, kde ju len nepošliapali, nielen na trávnikoch bulvárov, ale aj medzi kamennými dlaždicami a brezy, topole a čremchy rozvíjali lepkavé a voňavé lístie, lipy pučali otvárajúcimi sa púčikmi; kavky, vrabce a holuby si už s jarnou radosťou chystali hniezda a muchy bzučali pri stenách, zohriate slncom. Veselé boli aj rastliny, aj vtáky, aj hmyz, aj deti. Ale ľudia – veľkí, dospelí ľudia – neprestávali klamať a mučiť, tak seba ako aj iných. Ľudia sa domnievali, že posvätné a dôležité nie je toto jarné ráno, nie táto krása božieho sveta, ktorá má obšťastniť všetko tvorstvo – krása, nalaďujúca k pokoju, svornosti a láske – ale že posvätné a dôležité je to, čo si oni vymysleli, aby panovali jeden nad druhým.

Ani v kancelárii gubernskej[i] väznice nepokladali za posvätné a dôležité, že všetky zvieratá a ľudia majú sa roznežniť a radovať z jari, ale pokladali za posvätné a dôležité, že predošlého večera došiel očíslovaný spis s pečaťou a záhlavím, aby dnešného dňa, 28. apríla o deviatej ráno predviedli pred súd troch vyšetrovancov, ktorí sedeli vo väzení – dve ženy a jedného chlapa. Jedna zo žien, ako najväčšia vinníčka, mala byť predvedená osobitne. Preto, na základe tohto prípisu, 28. apríla o ôsmej ráno vošiel do tmavej, páchnucej chodby ženského oddelenia hlavný dozorca. Vzápätí za ním vošla na chodbu žena s utrápenou tvárou, so zvlnenými šedivými vlasmi, oblečená do blúzy s rukávmi, obšitými pozamentom a opásaná opaskom s belasou obrubou. Bola to dozorkyňa.

„Maslovovú?“ spýtala sa dozorkyňa a pristúpila s dozorcom v službe k jedným z dverí ciel, čo sa otvárali na chodbu.

Dozorca, rinčiac železom, odomkol zámku, dokorán otvoril dvere cely, z ktorej zavialo ešte smradľavejším povetrím, ako bolo na chodbe, a zakričal:

„Maslovová, na súd!“ a zas privrel dvere a vyčkával.

Ešte aj na väzenskom dvore bolo čerstvé, oživujúce povetrie polí, ktoré vietor zanášal do mesta. Ale na chodbe bolo gniavivé, skazené povetrie, presiaknuté zápachom výkalov, dechtu a hniloby, ktoré zaraz vyvolávalo v každom novom príchodzom clivotu a zármutok. Toto hneď pocítila aj dozorkyňa, ktorá prišla z vonku, čo aj bola navyknutá na skazené povetrie. Keď vošla na chodbu, zrazu pocítila ustatosť a zachcelo sa jej spať.

V cele bolo počuť zhon: ženské hlasy a kroky bosých nôh.

„Nože sa tam chytrejšie obracaj, Maslovová, počuješ!“ zakričal hlavný dozorca do dverí cely.

Asi o dve minúty z cely bystrou chôdzou vyšla, chytro sa zvrtla a stala si k dozorcovi nevysoká mladá žena s veľmi plnými prsiami, v sivom väzenskom plášti, oblečenom na bielej blúze a bielej sukni. Na nohách mala priadzové pančuchy, na pančuchách väzenskú obuv, na hlave mala uviazanú bielu šatôčku, spod ktorej, zrejme naschvál, trčali prstence kučeravých, čiernych vlasov. Celá tvár ženy bola taká neobyčajne biela, ako bývajú tváre ľudí, čo boli dlho zatvorení a ktorých farba pripomína výhonky zemiakov v pivnici. Práve také boli aj neveľké, široké ruky a biele, plné hrdlo, ktoré bolo, vidno spoza veľkého goliera väzenského plášťa. V tejto tvári prekvapovali, najmä v jej matnej bledosti, veľmi čierne, ligotavé, trošku podbehnuté, ale veľmi živé oči, z ktorých jedno trošičku škúlilo. Bola veľmi vystretá, vypínala plnú hruď.

Keď vyšla na chodbu, trošku zvrátila hlavu, pozrela dozorcovi rovno do očí a zastala, prichystaná vykonať všetko, čo od nej budú žiadať. Dozorca už chcel zatvoriť dvere, keď z nich vykukla bledá, prísna, vráskavá tvár prostovlasej, šedivej stareny. Stará začala čosi vravieť Maslovovej. Ale dozorca prichlopil dvere starene na hlavu a hlava zmizla. V cele sa ozval hlasitý ženský chichot. Aj Maslovová sa usmiala a obrátila sa k zamrežovanému oblôčku vo dverách. Starena sa pritisla k oblôčku z druhej strany a povedala chripľavým hlasom:

„A hlavne, nevypovedaj nič zbytočného, ostaň pri jednom a hotovo.“

„Veď už len jedno, horšie nebude,“ povedala Maslovová a hodila hlavou.

„Pravdaže jedno a nie dvoje,“ povedal hlavný dozorca s úradnou presvedčenosťou o vlastnom dôvtipe. „Za mnou, marš!“

Starenino oko, vykúkajúce oblôčkom, zmizlo, Maslovová došla doprostred chodby a rýchlymi, drobnými krôčikmi sa pobrala za hlavným dozorcom. Zišli dolu kamenným schodiskom, prešli popri mužských celách, ešte smradľavejších a hlučnejších ako boli ženské; zo všetkých oblôčkov na dverách ich sprevádzali oči, a tak vošli do kancelárie, kde už stáli dvaja sprievodcovia-vojaci s puškami. Pisár, ktorý tam sedel, dal jednému z vojakov listinu, nasiaknutú tabakovým dymom, ukázal na uväznenú a povedal: „Prevezmi.“ Vojak – nižegorodský sedliak s červenou, rapavou tvárou – vložil si listinu za manžetu rukáva na plášti a s úsmevom žmurkol na uväznenú, druhovi Cuvašovi so širokými lícnymi kosťami. Vojaci s uväznenou zišli dolu schodmi a pobrali sa k hlavnému východu.

Vo vrátach hlavného východu sa otvorila bránička a vojaci s uväznenou prekročili prah bráničky, vyšli z ohrady a pobrali sa mestom, prostriedkom dláždených ulíc.

Drožkári, kramári, kuchárky, robotníci a úradníci zastávali a zvedavo si obzerali áreštantku; niektorí krútili hlavami a mysleli si: „Hľa, k čomu privedú zlé mravy, nie také ako naše.“ Deti s hrôzou hľadeli na zlodejku a upokojovalo ich iba to, že za ňou idú vojaci aže teraz už nič neurobí. Akýsi dedinčan, ktorý predal uhlie a vypil v krčme čaj, pristúpil k nej, prežehnal sa a podal jej kopejku. Áreštantka[ii] sa začervenala, sklonila hlavu a čosi povedala.

Cítila pohľady, upreté na seba, nebadane, neobracajúc hlavu poškuľovala na ľudí, čo sa dívali na ňu, a tešilo ju, že si ju všímajú. Tešila sa aj z čistého, v porovnaní s väzenským, jarného povetria, ale bolelo ju stúpať po kameňoch nohami, odvyknutými od chôdze a obutými do ťarbavej väzenskej obuvi, dívala sa teda pod nohy a usilovala sa kráčať čím ľahšie. Keď prechádzala popri obchode s múkou, popred ktorý knísavo chodili nikým nerušené holuby, áreštantka len-len že nestúpila na jedného sivobelasého: holub zatrepotal krídlami, vyletel, preletel uväznenej priam popri uchu, a ovial ju vetrík. Usmiala sa, ale potom sa rozpomenula na svoje položenie a ťažko si vzdychla.

Poznámky:

i Gubernia – vyššia územno-správna jednotka v Rusku, Gubernátor – najvyšší úradník Gubernie

ii Áreštant – trestanec, väzeň

II.

História áreštantky Maslovovej bola veľmi obyčajná história. Maslovová bola dcéra nevydatej ženy z čeľade, ktorá žila s matkou-kraviarkou na dedine u dvoch slečien-sestier statkáriek. Táto nevydatá žena každý rok mala dieťa a ako už na dedinách obyčajne býva, decko pokrstili, potom matka nepridájala nevítané, nepotrebné a v robote zavadzajúce dieťa, ktoré čoskoro umrelo hladom.

Takto umrelo päť detí. Všetky pokrstili, potom nechovali, a deti pomreli. Šieste dieťa, od túlavého Cigána, bolo dievčatko a jeho osud by bol býval práve taký, keby náhodou jedna z dvoch starých slečien nebola zašla do stajne vyhrešiť kraviarky, že smotana razí kravou. V stajni ležala rodička s utešeným, zdravým dojčaťom. Stará slečna vyhrešila kraviarky aj pre smotanu, aj preto, že rodičku pustili do stajne a už chcela odísť, keď zazrela dieťatko, zľutovala sa nad ním a ponúkla sa mu za krstnú mať. Aj pokrstila dievčatko a potom z ľútosti k svojmu krstňaťu dávala matke mlieko a peniaze, a dievčatko ostalo nažive. Staré slečny ho aj volali „zachránená“.

Dieťa malo tri roky, keď mu matka ochorela a umrela. Starej materi, kraviarke, bola vnučka na ťarchu, vtedy staré slečny vzali dievčatko k sebe. Z čiernookého dievčatka sa vykľulo veľmi živé a milučké človieča a staré slečny mali z neho radosť.

Staré slečny boli dve: mladšia, láskavejšia – Sofia Ivanovna, ktorá bola dievčatku krstnou matkou, a staršia, prísnejšia – Mária Ivanovna. Sofia Ivanovna fintila dievčatko, učila ho čítať a chcela ho za chovanicu. Mária Ivanovna vravela, že z dievčatka treba vychovať robotnicu, dobrú chyžnú, preto bola náročná a keď mala zlú vôľu, dievčatko trestala, ba aj bíjala. Takto, pod dvojakým vplyvom, keď dievčatko narástlo, bola z neho polochyžná, polochovanica. Aj volali ju stredným menom – nie Kaťka, ani Kateňka, ale Kaťuša. Dievča šilo, riadilo izby, čistilo kriedou sväté obrazy, pražilo, mlelo a podávalo kávu, sem-tam čosi prepieralo a niekedy sedávalo so slečnami a čítalo im.

Mala aj pytačov, ale nechcela sa vydať za nikoho, lebo cítila, že jej život s robotnými ľuďmi, čo ju pýtali, bol by ťažký pre ňu, zhýčkanú sladkým panským životom.

Takto žila do šestnástich rokov. Keď jej minulo šestnásť, k jej slečnám prišiel ich synovec-študent, bohatý knieža, a Kaťuša sa zaľúbila do neho, aj keď sa k tomu neopovážila priznať nielen jemu, ale ani len sebe. Potom, o dva roky, ten istý synovec stavil sa u tetušiek cestou na vojnu, strávil u nich štyri dni a večer pred odchodom zviedol Kaťušu; posledný deň jej podstrčil storubľovú bankovku a odcestoval. Päť mesiacov po jeho odchode Kaťuša vedela naisto, že je tehotná.

Od tých čias sa jej všetko sprotivilo, rozmýšľala iba, ako sa striasť hanby, ktorá ju čakala, a nielen že už potom slúžila slečnám neochotne a zle, ale ani nevedela, ako sa to stalo – len zrazu vybuchla. Nagrobianila slečnám, čo neskôr aj ľutovala, a žiadala, aby ju vyplatili.

A slečny, veľmi nespokojné s ňou, ju prepustili. Od nich šla za chyžnú k policajnému komisárovi, ale vydržala tam iba tri mesiace, lebo policajný komisár, päťdesiatročný starec, dobiedzal do nej, a raz, keď bol neobyčajne dotieravý, vybuchla, nadala mu do hlupákov a starých čertov a tak ho búšila do pŕs, že spadol. Vyhodili ju pre surovosť. Ísť zas do služby už nemalo zmyslu, čoskoro mala porodiť, ubytovala sa teda u dedinskej vdovy-pôrodnej babky, ktorá kupčila s pálenkou. Pôrod bol ľahký. Ale babica, ktorá bola v dedine pri pôrode chorej ženy, nakazila Kaťušu horúčkou omladníc a decko, chlapčeka, vypravila do nálezinca, kde chlapček, podľa slov stareny, čo ho tam viezla, umrel hneď po príchode.

Keď sa Kaťuša ubytovala u pôrodnej baby, mala všetkých peňazí sto dvadsaťsedem rubľov: dvadsaťsedem zarobených a sto rubľov, ktoré jej dal zvodca. Keď odišla od babice, zostalo jej všetkého 6 rubľov. Nevedela sporiť, míňala na seba a aj dávala každému, kto pýtal. Pôrodná baba vzala za bývanie – stravu a čaj – za dva mesiace štyridsať rubľov, dvadsaťpäť rubľov pošlo na vypravenie dieťaťa, štyridsať rubľov si pôrodná baba vyprosila požičať na kravu, zo dvadsať rubľov sa minulo len tak – na šaty, na darčeky, takže keď Kaťuša vyzdravela, nemala peňazí a musela si hľadať miesto. Miesto sa našlo u horára. Horár bol ženatý, ale práve tak ako policajný komisár hneď od prvého dňa nedal Kaťuši pokoja. Bol jej protivný a usilovala sa mu vyhýbať. Ale bol skúsenejší a prefíkanejší ako ona a najmä bol jej pánom a mohol ju posielať kam chcel, vyčkal teda príhodnú chvíľu a zmocnil sa jej. Žena sa to dozvedela a keď raz pristihla muža s Kaťušou v izbe, začala ju biť. Kaťuša sa nedala a strhla sa ruvačka, pre ktorú ju vyhnali z domu a nezaplatili, čo si zarobila. Vtedy Kaťuša odcestovala do mesta a zložila sa tam u tetky. Tetkin muž bol knihár a predtým sa mu dobre vodilo, ale teraz stratil všetkých zákazníkov a dal sa na pijatiku, prepíjal všetko, čo sa mu dostalo pod ruku.

Tetka si teda zriadila malú práčovňu, tým sa živila s deťmi a podporovala svojho muža, strateného človeka. Navrhla Maslovovej, aby šla k nej za práčku. Ale keď Maslovová videla, aký ťažký život majú ženy práčky, ktoré bývali u tetky, váhala a hľadala si v sprostredkovateľniach miesto slúžky. A našla si miesto u panej, ktorá bývala so svojimi dvoma synmi gymnazistami. Asi o týždeň po nastúpení miesta starší syn, fúzatý gymnazista šiestej triedy, prestal sa učiť a nedal Maslovovej pokoja, ustavične ju obťažoval. Matka zo všetkého obvinila Maslovovú a prepustila ju. Nové miesto sa nenaskytlo, ale keď Maslovová prišla do sprostredkovateľne slúžok, stretla tam paniu s prsteňmi a náramnicami na tučných holých rukách. Keď sa táto pani dozvedela, v akom položení je Maslovová a že hľadá miesto, dala jej svoju adresu a pozvala ju k sebe. Maslovová šla k nej. Pani ju vľúdne prijala, pohostila koláčmi a sladkým vínom a poslala kamsi svoju chyžnú s kartičkou. Večer vošiel do izby vysoký pán s dlhými, prešedivelými vlasmi a šedivou bradou; tento starec si hneď prisadol k Maslovovej, blýskal očami, usmieval sa a začal si ju obzerať a žartovať s ňou. Domáca pani si ho zavolala do druhej izby a Maslovová počula, ako tam vravela: celkom svieža, dedinská. Potom pani zavolala Maslovovú a povedala jej, že pán je spisovateľ, má mnoho peňazí a bude veľmi štedrý, ak sa mu zapáči. Maslovová sa mu zapáčila, spisovateľ jej dal dvadsaťpäť rubľov a sľúbil, že sa s ňou bude často stretávať. Peniaze sa minuli veľmi chytro na vyplatenie bytu a stravy u tetky a na nové šaty, klobúčik a stužky. O niekoľko dní spisovateľ poslal po ňu druhý raz. Maslovová šla. Zas jej dal dvadsaťpäť rubľov a navrhol jej, aby sa preniesla do osobitného bytu.

Keď Maslovová bývala v byte, ktorý jej najal spisovateľ, zaľúbila sa do veselého predavača, ktorý býval na tom istom dvore. Sama to hneď povedala spisovateľovi a preniesla sa do osobitného maličkého bytu. No predavač, ktorý jej sľúbil, že si ju vezme za ženu, bez slova – zrejme aby sa jej striasol – odcestoval do Nižného a Maslovová ostala sama. Chcela potom bývať sama, ale jej nedovolili. A policajný dozorca jej povedal, že môže bývať sama, iba ak dostane šitú knižku[iii] a podrobí sa prehliadke. Vtedy zas šla k tetke. Keď tetka videla na nej moderné šaty, pelerínu a klobúk, s úctou ju prijala a už sa neopovážila navrhnúť jej, aby šla za práčku, lebo si myslela, že Maslovová dosiahla vyššie životné postavenie. Pre Maslovovú teraz už nebolo otázky, či ísť za práčku alebo nie. S poľutovaním hľadela teraz na otrocký život, ktorým žili v predných izbách bledé práčky s chudými rukami, z ktorých niektoré mali už suchoty, ako tam prali a hladili v tridsaťstupňovej mydlovej pare, v lete, v zime pri pootváraných oblokoch, a hrozila sa myšlienky, že sa aj ona mohla dostať do takéhoto otročenia.

A práve v tom čase, neobyčajne ťažkom pre Maslovovú, lebo sa nenaskytol ani jeden dobrodinec, vyhľadala ju tajná šikovačka dievčeniec do verejných domov.

Maslovová fajčila už dávno, ale v poslednom čase, odkedy mala pomer s predavačom a potom, keď ju nechal, čoraz väčšmi si zvykala piť. Alkohol ju vábil nielen preto, že jej chutil, ale vábil ju najmä preto, že jej dával možnosť zabudnúť na všetko ťažké, čo prežila a dodával jej veselosti a presvedčenia o vlastnej dôstojnosti, a to bez neho nemala. Bez alkoholu bývala vždy smutná a hanblivá.

Tajná šikovačka vystrojila tetke hostinu a keď opila Maslovovú, navrhla jej, aby šla do dobrého, v meste najlepšieho verejného domu a vychválila jej všetky výhody a prednosti takého postavenia. Maslovová mala na výber: alebo ponižujúce zamestnanie slúžky, v ktorom ju určite budú prenasledovať mužskí a teda tajné, chvíľkové cudzoložstvá, alebo zabezpečené, pokojné, uzákonené zamestnanie a zjavné, zákonom chránené a dobre platené ustavičné smilstvo, a vybrala si posledné. Okrem toho chcela sa takto vyvŕšiť aj svojmu zvodcovi, aj predavačovi, aj všetkým ľuďom, čo jej ublížili. Pritom ju vábilo a bolo jednou z príčin jej konečného rozhodnutia, že jej šikovačka povedala, že si môže objednávať šaty, aké si len zažiada – zamatové, tylové, hodvábne, plesové s holými plecami a rukami. A keď sa Maslovová v duchu videla v bledožltých hodvábnych šatách s čiernou zamatovou aplikáciou, hlboko dekoltovaných, nemohla odolať a dala šikovačke legitimáciu. Ešte toho večera šikovačka najala koč a odviezla ju do chýrneho domu Kitajevovej.

Od toho času začala Maslovová život chronického prestupovania božích a ľudských prikázaní, akým žijú stá a tisíce žien nielen s dovolením, ale aj pod záštitou vládnej moci, starajúcej sa o blaho svojich občanov, a ktorý sa deviatim z desiatich žien končí mučivými chorobami, predčasným chradnutím a smrťou.

Ráno a vo dne ťažký spánok po nočných orgiách. O tretej alebo o štvrtej popoludní ženy ustaté vstávajú zo špinavej postele, pijú selterskú vodu proti prepitosti, kávu, lenivo sa vláčia po izbách v peignoiroch[iv], blúzach a županoch, dívajú sa z oblokov spoza záclon, unudene sa hašteria medzi sebou; potom sa umývajú, mastia, voňavkujú telo a vlasy, skúšajú šaty, škriepia sa o ne s paňou, obzerajú sa v zrkadle, prifarbujú si tváre, obrvy, jedia sladkú a mastnú stravu; potom sa obliekajú do jasných hodvábnych šiat, obnažujúcich telo; potom vchádzajú do vyzdobenej, jasne osvetlenej sály, prichádzajú hostia, potom hudba, tance, bonbóny, víno, cigarety a smilstvo s mladými, staršími, polodeťmi a rozkladajúcimi sa starcami, slobodnými, ženatými, kupcami, predavačmi, Arménmi, Židmi, Tatármi, bohatými, chudobnými, zdravými, chorými, opitými, triezvymi, surovými, nežnými, vojakmi, civilmi, študentmi, gymnazistami – s ľuďmi všetkých možných vrstiev, veku a charakteru. A kriky a žarty, a bitky a hudba, a tabak a víno, a víno a tabak a hudba od večera do svitu. Len ráno vyslobodenie a ťažký spánok. A tak deň po deň, celý týždeň. Koncom týždňa sa vezú na kočoch do štátneho ústavu – na políciu, kde úradníci v štátnej službe, doktori, niekedy vážne a prísne, ale inokedy neviazane a veselo ubíjali stud, ktorý príroda dala nielen ľuďom, ale aj zvieratám na ochranu od hriechov, a prezerali tieto ženy a dávali im povolenie na pokračovanie v tých istých hriechoch, ktorých sa dopúšťali so svojimi partnermi celý týždeň. A zas taký týždeň. A tak každý deň, v lete, v zime, vo všedné dni aj vo sviatky.

Takto prežila Maslovová sedem rokov. Za tento čas dva razy menila domy a raz bola v nemocnici. V siedmom roku jej pobytu vo verejnom dome a v ôsmom roku po prvom poklesku, dvadsaťšesťročnej, stalo sa jej to, za čo ju posadili do väzenia a teraz viedli na súd, po šiestich mesiacoch, strávených vo väzení s vrahyňami a zlodejkami.

Poznámky:

iii Knižka – legitimácia prostitútky

iv Peignoir – kúpací plášť

III.

V tom čase, keď Maslovová, vyčerpaná dlhou chôdzou, došla so svojimi strážcami k budove okresného súdu, synovec jej vychovávateliek, knieža Dimitrij Ivanovič Nechľudov, ktorý ju zviedol, ležal ešte v svojej vysokej pérovanej uváľanej posteli s páperovým matracom, rozopäl si golier čistej holandskej nočnej košele s vyhladenými skladačkami na prsiach a fajčil cigaretu. Upreným pohľadom sa díval pred seba a rozmýšľal, čo má teraz robiť a čo bolo včera.

Keď sa rozpomenul na včerajší večer, strávený u Korčaginov, bohatých a urodzených ľudí, ktorých dcéru, ako každý očakával, mal si vziať za ženu, vzdychol, odhodil dofajčenú cigaretu, chcel si vziať zo strieborného cigaretníka druhú, ale si to rozmyslel, spustil s postele hladké, biele nohy, našiel nimi papuče, prehodil si na plné plecia hodvábny župan a rýchlou, ťažkou chôdzou sa pobral do kúpeľne, susediacej so spálňou a celej presiaknutej umelou vôňou elixírov, kolínskej vodičky, pomád a voňaviek. Tam si zvláštnym práškom vyčistil zuby, plombované na mnohých miestach, vyplákol si ich voňavou zubnou vodičkou, potom sa začal celý umývať a utierať rozličnými uterákmi. Voňavým mydlom si vyumýval ruky, starostlivo vyčistil kefôčkou dlhé, pestované nechty a keď si vo veľkom mramorovom umývadle umyl tvár a tučný krk, šiel do tretej izby od spálne, kde mal prichystanú sprchu. Tam si chladnou vodou umyl svalnaté, tukom obložené biele telo, vyutieral sa chlpatou plachtou a obliekol si čistú, vyhladenú bielizeň, obul si topánky, vyleštené ani zrkadlo, sadol si pred toaletný stolík, rozčesal si dvoma kefami krátku čiernu kučeravú bradu a vlnisté vlasy, zrednuté nad čelom.

Všetky veci, ktoré používal – toaletné potreby: bielizeň, oblek, obuv, kravaty, atď. – boli najlepšie a najdrahšie, nenápadné, jednoduché, trvácne a cenné.

Keď si Nechľudov vybral z desiatich kravát a ihlíc, ktoré mu prvé prišli pod ruku – kedysi mu to bolo nové a zábavné, ale teraz mu už bolo všetko jedno – obliekol si vyčistené a na stoličke prichystané šaty a vošiel, čo aj nie celkom svieži, ale čistý a voňavý do dlhej jedálne s parketami, ktoré včera vyleštili traja mužíci, s ohromným dubovým príborníkom a tiež dubovým veľkým rozťahovacím stolom, ktorý mal čosi slávnostného v naširoko rozostavených nôžkach, vyrezávaných v podobe levských láb. Na tomto stole, pokrytom jemným, naškrobeným obrusom s veľkým ozdobným monogramom stáli: strieborná kanvička s voňavou kávou, strieborná cukornička, nádobka s horúcou smotankou a košíček s čerstvým koláčom, suchármi a piškótami. Pri príbore ležali došlé listy, noviny a nové číslo „Revue des deux Mondes“. Nechľudov si práve chcel prečítať listy, keď sa vo dverách z chodby vynorila tučná, obstarožná žena v smútku, s čipkovým čepcom na hlave, čo jej zakrýval postrapatený pútec. Bola to chyžná nebohej Nechľudovovej matky, čo umrela nedávno v tomto byte, Agrafena Petrovna, ktorá teraz ostala u syna za gazdinú.

Agrafena Petrovna strávila v rôznom čase zo desať rokov v cudzine s Nechľudovovou matkou a vyzerala a správala sa ako pani. V dome Nechľudovovcov žila od detstva a poznala Dimitrija Ivanoviča ešte ako Míteňku.

„Dobré ráno, Dmitrij Ivanovič.“

„Dobré ráno, Agrafena Petrovna. Čo máme nového?“ spýtal sa Nechľudov žartovne.

„List, neviem, či od kňažnej a či od jej dcéry. Chyžná ho už dávno doniesla, čaká u mňa,“ povedala Agrafena Petrovna, podávajúc mu list s významným úsmevom.

„Dobre, hneď,“ povedal Nechľudov, vzal list a zachmúril sa, keď zbadal úsmev Agrafeny Petrovny.

Úsmev Agrafeny Petrovny značil, že list bol od mladej kňažnej Korčaginovej, ktorú si, podľa mienky Agrafeny Petrovny, Nechľudov mal vziať za ženu. A táto domnienka, vyjadrená úsmevom Agrafeny Petrovny, bola Nechľudovovi nepríjemná.

„Tak jej poviem, aby počkala” a Agrafena Petrovna vzala kefôčku na zmetanie zo stola, ktorá nebola na obvyklom mieste, preložila ju na iné miesto a vyšla z jedálne.

Nechľudov rozpečatil voňavý list, ktorý mu doniesla Agrafena Petrovna a začal ho čítať.

„Plním na seba vzatú povinnosť byť Vám pamäťou” bolo napísané na hárku sivého, hrubého papiera s nerovnými okrajmi ostrým, ale rozťahaným písmom, „a pripomínam Vám, že dnes, 28. apríla, máte byť na porotnom súde a preto nijako nemôžete ísť s nami a s Kolosovom obzrieť si obrazy, ako ste s obvyklou ľahkomyseľnosťou včera prisľúbili; à moins que Vous ne soyez disposé à payer à la cour d’assises les 300 roubles d’amende, que vous vous refusez pour votre cheval[v], za to, že ste sa načas nedostanovili. Zišlo mi to na um včera, hneď ako ste odišli. Teda nezabudnite.

kňažná M. Korčaginová.“

Na druhej strane bolo pripísané:

„Maman vous fait dire que votre couvert vous attendra jusq‘ à la nuit. Venez absolument à quelle heure cela soit.

[vi]M. K.“

Nechľudov sa zmraštil. List bol pokračovaním rafinovanej práce, ktorú teraz už dva mesiace konala s ním kňažná Korčaginová a ktorá pozostávala z toho, že ho neviditeľnými niťami čoraz väčšmi a väčšmi pripútavala k sebe. A zatiaľ, okrem obvyklej nerozhodnosti nie najmladších a nie náruživo zaľúbených kandidátov ženby, Nechľudov mal ešte jednu vážnu príčinu, pre ktorú, aj keby sa bol rozhodol, nemohol ju hneď popýtať o ruku. Táto príčina nespočívala v tom, že pred desiatimi rokmi zviedol Kaťušu a nechal ju, na to už celkom zabudol a nepovažoval to za prekážku svojej ženby; príčina bola tá, že práve mal pomer s vydatou ženou, ktorý síce teraz prerušil, ale ona ho ešte neuznala za prerušený.

Nechľudov bol k ženám veľmi nesmelý, no práve jeho nesmelosť vyvolala v tejto vydatej žene túžbu podmaniť si ho. Táto žena bola manželkou prednáka šľachty v okrese, kde chodil Nechľudov na voľby. A táto žena ho zatiahla do pomeru, ktorý Nechľudova zo dňa na deň čoraz väčšmi strhával a zároveň aj čoraz väčšmi odpudzoval. Spočiatku Nechľudov nemohol odolať pokušeniu, potom cítil, že sa proti nej previnil a nemohol prerušiť pomer bez jej súhlasu. A práve toto bola príčina, pre ktorú Nechľudov myslel, že keby aj chcel, nemá práva popýtať Korčaginovú o ruku.

Na stole práve ležal list od muža tejto ženy. Keď Nechľudov zazrel jeho písmo a pečiatku, začervenal sa a hneď aj pocítil známy prílev energie, ktorý cítil vždy pred blížiacim sa nebezpečenstvom. Ale jeho vzrušenie bolo zbytočné; muž, prednák šľachty v okrese, v ktorom mal Nechľudov najväčšie majetky, oznamoval Nechľudovovi, že na koniec mája určili mimoriadne zhromaždenie zemstva[vii] a že prosí Nechľudova, aby určite prišiel, donner un coup d’épaule, v nastávajúcich dôležitých otázkach o školách a bočných cestách, ktoré sa mali pokonávať na zemskom sneme a proti ktorým sa očakával mocný odpor reakčnej skupiny.

Prednák šľachty bol liberál a spolu s niekoľkými rovnako zmýšľajúcimi bojoval proti reakcii, ktorá nastala za Alexandra a celý bol zaujatý týmto bojom, preto nič nevedel o vlastnom nešťastnom rodinnom živote.

Nechľudov sa rozpomenul na všetky trápne chvíle, ktoré zažil v styku s týmto človekom: rozpomenul sa, ako si raz myslel, že sa muž dozvedel a chystal sa na súboj s ním, pri ktorom zamýšľal vystreliť do povetria; rozpomenul sa na strašnú scénu s ňou, keď v zúfalstve vybehla do sadu k rybníku, že sa utopí a on bežal za ňou. – Nemôžem teraz ta ísť a nemôžem nič podniknúť, kým nedostanem od nej odpoveď, – pomyslel si Nechľudov. Pred týždňom jej napísal rozhodný list, v ktorom uznával, že sa previnil, prejavil ochotu akokoľvek odčiniť svoju vinu, no jednako pokladal – pre jej šťastie – ich pomer za navždy skončený. A na tento list čakal a nedostával odpoveď. Že nedostával odpoveď, bolo čiastočne dobrým znakom. Keby nesúhlasila s rozchodom, bola by dávno napísala alebo sama prišla, ako robievala predtým. Nechľudov počul, že tam bol teraz akýsi dôstojník, ktorý jej dvoril a preto ho mučila žiarlivosť a zároveň tešila nádej na oslobodenie sa od trápneho klamstva.

Druhý list bol od správcu majetkov. Správca písal, že Nechľudov rozhodne musí sám prísť prevziať dedičstvo a aj rozriešiť otázku, ako ďalej gazdovať: či tak, ako sa gazdovalo za nebohej alebo tak, ako on navrhol nebohej kňažnej a teraz navrhuje mladému kniežaťu, totiž aby doplnili inventár a obrábali sami všetku pôdu, rozdelenú sedliakom. Správca písal, že takáto exploatácia bude omnoho výhodnejšia. Zároveň sa správca ospravedlňoval, že sa trošku oneskoril s odoslaním 3000 rubľov, ktoré podľa predpisu malý dôjsť do 1-ho. Tieto peniaze že pošle nasledujúcou poštou. Oneskoril sa s odoslaním, lebo ich nijako nemohol zozbierať od sedliakov, ktorí vo svojej nesvedomitosti došli až tak ďaleko, že sa musel obrátiť na úrady, aby ich prinútil platiť. Tento list bol Nechľudovovi aj príjemný, aj nepríjemný. Príjemný bol pocit vlády nad veľkým majetkom a nepríjemné mu bolo, že za mladi bol oduševneným prívržencom Herberta Spencera, a keďže aj on bol veľkostatkárom, ohromilo ho najmä tvrdenie v „Social statics“, že spravodlivosť nepripúšťa súkromné pozemkové vlastníctvo. S mladistvou priamosťou a rozhodnosťou nielen že vtedy hovoril, že pôda nemôže byť predmetom súkromného vlastníctva a nielen že na univerzite písal o tom prácu, ale naozaj odovzdal v tom čase sedliakom neveľkú čiastku zemí (ktoré nepatrili jeho matke, ale ako dedičstvo po otcovi jemu osobne), lebo nechcel vládnuť zemou proti vlastnému presvedčeniu. Teraz, keď dedičstvo urobilo z neho veľkostatkára, mal si vybrať jedno z dvoch: alebo sa zriecť svojho vlastníctva, ako to urobil pred desiatimi rokmi s dvesto hektármi otcovských zemí, alebo mlčanlivým súhlasom uznať všetky svoje niekdajšie myšlienky za mylné a klamné.

Prvé nemohol urobiť, lebo okrem zemí nemal nijakých prostriedkov na živobytie. Do štátnej služby ísť nechcel a medzitým si už navykol žiť prepychovo, čoho sa, podľa vlastnej mienky, už nemohol zriecť. Ba nebolo to ani treba, veď už nemal ani to silné presvedčenie, ani tú rozhodnosť, ani tú ctibažnosť a túžbu vyvolať obdiv, ktoré mával v mladosti. A to druhé – zrieknuť sa jasných a nezvratných dôvodov o nezákonnosti pozemkového vlastníctva, ktoré vtedy načerpal zo Spencerovej „Sociálnej statiky“ a ktorých skvelé potvrdenie našiel potom, už omnoho neskoršie v dielach Henryho Georgeho – nijako nemohol.

A preto mu bol správcov list nepríjemný.

Poznámky:

v pokiaľ nie ste ochotní zaplatiť súdu pokutu 300 rubľov, ktorú odmietate zaplatiť za koňa

vi Mama povedala, že jedlo na teba bude čakať až do súmraku. Musíš prísť kedykoľvek.

vii Zemstvo – samosprávny orgán v cárskom Rusku

IV.

Keď Nechľudov vypil kávu, šiel do pracovne zistiť na predvolaní, o koľkej má byť na súde a napísať odpoveď kňažnej. Do pracovne bolo treba prejsť ateliérom. V ateliéri stál molbert[viii] so začatým obrazom, obráteným na opačnú stranu a boli tu rozvešané štúdie. Pohľad na obraz, s ktorým sa moril dva roky, na štúdie a na celý ateliér pripomenul mu jeho neschopnosť pokračovať v maliarstve, ktorú v poslednom čase pociťoval neobyčajne mocne. Vysvetľoval si tento pocit nadmieru jemne vyvinutým estetickým zmyslom, no jednako toto vedomie mu bolo veľmi nepríjemné.

Pred siedmimi rokmi odišiel zo štátnej služby presvedčený, že má nadanie na maliarstvo a z výšky umeleckej činnosti hľadel trošku pohŕdavo na všetky iné zamestnania. Teraz vysvitlo, že na to nemal práva. A preto mu bola nepríjemná každá rozpomienka na to. S ťažkým pocitom pozrel na celé prepychové zariadenie ateliéru a v neveselej nálade vošiel do pracovne. Pracovňa bola veľmi veľká, vysoká miestnosť so všakovakými okrasami, všelijakým zariadením a pohodlím.

Hneď ako našiel v priečinku ohromného stola, v oddelení súrne, predvolanie, v ktorom stálo, že na súde treba, byť o jedenástej, Nechľudov si sadol napísať kňažnej lístok, že ďakuje za pozvanie a pousiluje sa prísť na obed. Ale keď napísal prvý lístok, roztrhal ho: bol priveľmi intímny; napísal druhý – tento bol zas chladný, skoro urážlivý. Zas ho roztrhal a pritlačil zvonec v stene. Do dverí vošiel obstamý, nevľúdny, vyholený lokaj s bokombriadkami, v sivej kalikovej zástere.

„Prosím vás, pošlite po drožkára.“

„Áno, prosím.“

„A povedzte – čakajú tu od Korčaginov – že ďakujem a pousilujem sa prísť.“

„Prosím.“

– Nesvedčí sa to, ale nemôžem písať. Aj tak sa s ňou dnes uvidím, – pomyslel si Nechľudov a šiel sa obliekať.

Keď oblečený vyšiel na schodíky, už ho čakal známy drožkár na koči s gumovými obručami.

„A včera, len čo ste odišli od kniežaťa Korčagina,“ povedal drožkár s poloobráteným mocným, oboreným hrdlom v bielom golieri košele, „prišiel som tam a vrátnik mi vraví: „Práve odišli.“

– Aj drožkári vedia o mojich stykoch s Korčaginovcami, – pomyslel si Nechľudov a nevyriešená otázka, ktorá ho v poslednom čase ustavične zamestnávala – či si má vziať Korčaginovú za ženu, alebo nie – zas sa mu vynorila, a ako väčšinu otázok, čo sa mu v tom čase vynárali, nemohol ju nijako vyriešiť, ani kladne, ani záporne.

Na prospech ženby vo všeobecnosti hovorilo po prvé to, že ženba, okrem príjemností rodinného kozuba, odstraňovala nepravidelnosť pohlavného života a poskytovala možnosť mravného života, ako Nechľudov volal taký rodinný život; po druhé, a to bolo hlavné, Nechľudov dúfal, že rodina a deti dodajú zmyslu jeho životu, doteraz prázdnemu. Toto teda hovorilo vo všeobecnosti na prospech ženby. Proti ženbe vo všeobecnosti hovoril po prvé: všetkým starším mládencom spoločný strach zo straty slobody a po druhé: mimovoľný strach pred tajomnou bytosťou ženy.

Na prospech ženby a to ženby práve s Missi (Korčaginová sa volala Mária, ale ako vo všetkých rodinách známych kruhov menovali ju inak) hovorilo po prvé, že bola urodzená vo všetkom, od šiat až po spôsob reči, chôdze, smiechu, že sa odlišovala od obyčajných ľudí, a to nie čímsi výnimočným, ale „poriadnosťou“ – Nechľudov nemal iného výrazu na ocenenie tejto vlastnosti a cenil si túto vlastnosť veľmi vysoko; po druhé aj to, že si ho Korčaginová cenila viac, ako všetkých ostatných ľudí, teda, ako to on chápal, rozumela mu. A toto porozumenie, totiž uznanie jeho vysokých predností, dokazovalo Nechľudovovi, že je rozumná a že má správny úsudok. Proti ženbe práve s Missi bolo po prvé, že skoro iste by si mohol nájsť dievčinu, ktorá by mala ešte omnoho viac predností ako Missi a preto by si skôr zaslúžila byť jeho ženou, a po druhé, že Missi mala dvadsaťsedem rokov a preto iste mala už aj predtým lásky – a táto myšlienka bola Nechľudovovi trápna. Jeho hrdosť sa nemohla zmieriť s tým, že by Missi, hoci v minulosti, bola mohla ľúbiť niekoho iného. Pravda, nemohla vedieť, že sa s ním stretne, ale urážala ho už aj myšlienka, že už predtým mohla niekoho ľúbiť.

Tak bolo práve toľko dôvodov pre ako aj proti; no aspoň významom sa tieto dôvody vyrovnali a Nechľudov sa vysmieval sám sebe a nazýval sa Buridanovým somárom. A predsa len ním ostával, lebo nevedel, do ktorej z dvoch otiepok sa má pustiť.

– Ostatne, kým nedostanem odpoveď od Márie Vasilievny (ženy prednáka šľachty) a neskončím s ňou načisto, nemôžem nič podniknúť, – povedal si v duchu.

A bolo mu príjemné vedomie, že môže, ba musí odkladať s rozhodnutím.

– Ostatne, toto všetko si premyslím neskoršie, – povedal si v duchu, keď sa brička už celkom tíško priblížila k asfaltovanému vchodu súdu.

– Teraz musím svedomito, ako vždy robievam a pokladám za potrebné, vykonať svoju občiansku povinnosť. Veď to často býva aj zaujímavé, – povedal si a prešiel popri vrátnikovi do súdnej budovy.

Poznámky:

viii Molbert – stojan

V.

Keď Nechľudov vošiel do súdnej budovy, na chodbách súdu bolo už veľmi rušno.

Súdni sluhovia chodili vše chytro, vše aj behom, ani nedvíhali nohy z dlážky, iba sa šmýkali po nej a zadychčaní behali hore-dolu s rozkazmi a listinami. Súdni vykonávatelia, advokáti a sudcovia chodili sem a tam, žalobcovia a obžalovaní, ktorých nesprevádzali stráže, smutne sa tmolili popri stenách alebo sedeli a vyčkávali.

„Kde je okresný súd?“ opýtal sa Nechľudov ktoréhosi súdneho sluhu.

„Ktorý hľadáte? Je tu civilné oddelenie a hlavný súd.“

„Som porotca.“

„Trestné oddelenie. Mali ste hneď povedať. Sem napravo, potom naľavo, druhé dvere.“

Nechľudov šiel, ako mu označili.

Pri označených dverách stáli dvaja ľudia a čakali: jeden bol vysoký, tučný kupec, dobráčisko, ktorý si zrejme vypil a zajedol a bol vo veľmi veselej nálade; druhý bol predavač židovského pôvodu. Zhovárali sa o cene vlny, keď k nim prišiel Nechľudov a opýtal sa ich, či je tu miestnosť pre porotcov.

„Tu, pán môj, tu. Tiež ste z nás, porotcov?“ opýtal sa dobrácky kupec, veselo žmurkajúc. „No, čože, spolu sa pounúvame,“ pokračoval po Nechľudovovej kladnej odpovedi, „som kupec druhej gildy[ix], Baklašov,“ povedal a podal mu mäkkú, širokú ruku, ktorá sa nedala stisnúť, „treba sa pounúvať. S kým mám tú česť?“

Nechľudov sa predstavil a vošiel do miestnosti pre porotcov.

V neveľkej miestnosti pre porotcov bolo zo desať ľudí rozličného druhu. Všetci práve len prišli, niektorí sedeli, iní chodili, obzerali a predstavovali sa navzájom. Bol tu jeden penzista v uniforme, iní v kabátoch, žaketoch a len jeden v kamizoli.

Na tvárach všetkých – čo sa aj mnohí odtrhli od práce a čo aj vraveli, že im je toto na ťarchu, zračila sa určitá spokojnosť z povedomia, že konajú dôležitú verejnú povinnosť.

Porotcovia, poniektorí, čo sa už predstavili, a poniektorí, čo iba hádali, kto je kto, zhovárali sa medzi sebou o počasí, o včasnej jari a o nastávajúcom pojednávaní. Tí, čo nepoznali Nechľudova, poponáhľali sa s ním zoznámiť, lebo to zrejme pokladali za neobyčajnú česť. A Nechľudov, ako vždy medzi neznámymi ľuďmi, prijímal to ako niečo, čo mu patrí. Keby sa ho boli spýtali, prečo si namýšľa, že je niečo viac ako väčšina ľudí, nebol by mohol odpovedať, lebo v celom svojom živote ničím mimoriadnym nevynikal. Že dobre hovoril po anglicky, po francúzsky a po nemecky, že mal bielizeň, oblek, kravatu a manžetové gombíky od najlepších dodávateľov tohto tovaru, to ešte – ako sám chápal – nijako nemohlo byť príčinou pokladať sa za niečo viac. Ale zato Nechľudov rozhodne uznával, že je niečo viac a prijímal prejavy úcty ako niečo, čo mu patrí, a urážal sa, keď sa tak nestalo. A práve v miestnosti pre porotcov musel zažiť tento nepríjemný pocit neúcty. Medzi porotcami našiel Nechľudov známeho. Bol to Peter Gerasimovič (Nechľudov nikdy nevedel, ba až sa trošku chvastal, že nevie jeho priezvisko), bývalý učiteľ sestriných detí. Tento Peter Gerasimovič skončil štúdiá a bol teraz profesorom na gymnáziu. Nechľudov ho nikdy nemohol vystáť pre jeho familiámosť, sebavedomý chechot a vôbec pre jeho „ordinárnosť“, ako vravievala Nechľudovova sestra.

„Ale, aj vy ste sa sem dostali,“ s hlasitým chechotom privítal Peter Gerasimovič Nechľudova. „Nevykrútili ste sa z toho!“

„Ani som sa nechcel vykrútiť,“ povedal Nechľudov prísne a stiesnene.

„No, to je občianska ušľachtilosť. Počkajte len, keď vyhladnete a nedajú vám spať, inak budete spievať!“ rozvravel sa Peter Gerasimovič ešte s hlasnejším chechotom.

– Tento popský syn[x] mi ešte začne tykať, – pomyslel si Nechľudov a zatváril sa tak smutne, že by to bolo bývalo prirodzené, iba keby sa bol práve dozvedel o smrti celej svojej rodiny; odišiel od neho a priblížil sa ku skupine, čo sa utvorila okolo vyholeného, vysokého, honosného pána, ktorý čosi živo rozprával. Tento pán rozprával o procese, ktorý práve prejednávali na civilnom oddelení, ako o veci, ktorú veľmi dobre pozná a nazýval sudcov a chýrnych advokátov rodným a otcovským menom. Rozprával o skvelom obrate, ktorý urobil v celom procese chýrny advokát a pre ktorý jedna zo stránok, stará pani, hoci bola úplne v práve, bude musieť pre nič za nič zaplatiť veľké peniaze druhej stránke.

„Geniálny advokát!“ vravel.

Počúvali ho s úctou, niektorí sa usilovali povedať svoje pripomienky, ale pán každého prerušoval, ako by iba on mohol vedieť všetko, ako naozaj bolo.

Aj keď Nechľudov došiel neskoro, veru ešte dlho čakal. Pojednávanie zdržiavalo to, že ešte vždy nedošiel jeden z prísediacich sudcov.

Poznámky:

ix Gilda – voľné združenie obchodníkov

x Pop – ortodoxný duchovný, kňaz. Narozdiel od rímskokatolíckych kňazov sa ortodoxní kňazi pred vysviackou môžu ženiť.

VI.

Predseda súdu prišiel na súd zavčasu. Bol to vysoký, tučný človek s veľkými, prešedivelými bokombriadkami. Bol ženatý, ale žil veľmi hýrivým životom, práve tak ako aj jeho žena. Neprekážali si navzájom. Dnes ráno dostal lístok od švajčiarky-vychovávateľky, ktorá bola u nich v lete a teraz cestovala z juhu do Petrohradu, v ktorom mu píše, že ho bude čakať v meste medzi treťou a šiestou popoludní v hoteli „Itália“. Preto by už bol rád začal dnešné zasadnutie a čím rýchlejšie ho skončil, aby do šiestej stihol navštíviť ryšavkavú Kláru Vasilievnu, s ktorou lanského leta na letovisku nadpriadol román.

Keď vošiel do pracovne, zahačkal dvere, vytiahol zo skrine na spisy, z dolnej poličky dve činky, dvadsať ráz ich zdvihol nahor pred seba, nabok a nadol, potom urobil tri drepy, pričom držal činky nad hlavou.

– Nič tak neosviežuje, ako polievať sa vodou a cvičiť, – pomyslel si a ohmatával si ľavou rukou so zlatým prsteňom na prstenníku napätý biceps na pravej ruke. Ostávalo mu ešte urobiť moulinet (vždy robil tieto dva cviky pred dlhým vysedávaním na zasadnutí), keď sa dvere zatriasli. Ktosi ich chcel otvoriť. Predseda chytro odložil činky na miesto a otvoril dvere.

„Prepáčte,“ povedal.

Do miestnosti vošiel jeden z prísediacich sudcov v zlatých okuliaroch, nevysoký, s nadvihnutými plecami a zachmúrenou tvárou.

„Matvej Nikitič zas neprišiel,“ povedal prísediaci nespokojne.

„Ešte neprišiel,“ odpovedal predseda, obliekajúc si uniformu. „Večne chodí neskoro.“

„Čudné, že sa nehanbí,“ povedal prísediaci, zlostne si sadol a vytiahol cigaretu.

Tento prísediaci sudca, veľmi dôkladný človek, mal dnes ráno nepríjemný výstup so ženou, lebo žena pred určenou lehotou pomíňala peniaze, ktoré dostala na celý mesiac. Prosila, aby jej dal niečo napred, ale on jej povedal, že zo svojho nepopustí. Bola z toho scéna. Žena povedala, že ak je tak, nebude ani obed, aby obed doma nečakal. S týmto aj odišiel v strachu, že žena dodrží svoju hrozbu, lebo od nej všetko vystalo. – A potom ži dobrým, mravným životom, myslel si, hľadiac na usmievavého, zdravého, veselého a dobráckeho predsedu, ktorý roztiahol lakte naširoko a peknými, bielymi rukami si naprával husté a dlhé prešedivelé bokombriadky po oboch stranách vyšívaného goliera: – Tento je vždy spokojný, veselý, a ja sa trápim.

Vošiel tajomník a doniesol akési spisy.

„Veľmi pekne vám ďakujem,“ povedal predseda a zapálil si cigaretu. „Ktorý prípad vezmeme prvý?“

„Myslím, že otrávenie,“ povedal tajomník ako by ľahostajne.

„No dobre, keď otrávenie, nuž otrávenie,“ povedal predseda, lebo si uvedomil, že je to proces, ktorý sa môže skončiť do štvrtej a on potom bude môcť odísť. „A Matvej Nikitič ešte neprišiel?“

„Ešte vždy nie.“

„A Breve je tu?“

„Tu,“ odpovedal tajomník.

„Teda mu povedzte, ak ho uvidíte, že začneme otrávením.“

Breve bol zástupcom štátneho prokurátora a mal byť obžalobcom na tomto zasadaní.

Keď tajomník vyšiel na chodbu, stretol Breveho. Chytro, skoro behom kráčal po chodbe s vysoko zdvihnutými plecami, v rozopätej uniforme, s aktovkou pod pazuchou, klopkal opätkami a rozháňal sa voľnou rukou tak, že rovina ruky bola kolmá k smeru jeho chôdze.

„Michail Petrovič prosil, aby som sa vás opýtal, či ste hotový,“ opýtal sa ho tajomník.

„Pravdaže, ja som vždy hotový, povedal zástupca prokurátora. „Ktorý prípad bude prvý?“

„Otrávenie.“

„Znamenite,“ povedal zástupca prokurátora, ale nebolo mu to ani trošku znamenite: celú noc nespal. Lúčili sa s priateľom, veľa pili a hrali sa v karty do druhej, potom sa zaviezli k dievčencom priam do toho domu, kde ešte pred šiestimi mesiacmi bola Maslovová, tak že práve spisy o otrávení si nestihol prečítať a teraz ich chcel aspoň prelistovať. A zas tajomník, ktorý vedel, že zástupca prokurátora spisy o otrávení nečítal, naschvál poradil predsedovi, aby najprv pojednávali otrávenie. Tajomník bol človek liberálneho, ba až radikálneho zmýšľania. Breve bol naopak konzervatívec, ba až, ako všetci Nemci-úradníci v Rusku, bol neobyčajne oddaný pravosláviu a tajomník ho nemal rád a závidel mu postavenie.

„No a čo so škopcami?“ opýtal sa tajomník.

„Povedal som, že nemôžem,“ povedal zástupca prokurátora: „Pre nedostatok svedkov, tak aj oznámim súdu.“

„Ale veď aj tak...“

„Nemôžem,“ povedal zástupca prokurátora, prebehol do svojej pracovne, tak isto sa rozháňajúc rukou.

Odkladal proces o škopcoch pre neprítomnosť celkom nedôležitého a nepotrebného svedka iba preto, lebo keby sa tento proces pojednával pred súdom, kde porota pozostávala z inteligentov, mohol sa skončiť oslobodením. No podľa dohovoru s predsedom mali tento proces preložiť na súdne pojednávanie v okresnom meste, kde porotcami budú väčšinou sedliaci a preto bude viac nádeje na odsúdenie.

Ruch na chodbe ustavične rástol. Najviac národa bolo pred sieňou civilného oddelenia, kde sa pojednával proces, o ktorom rozprával porotcom honosný pán, milovník súdnych procesov. V prestávke pojednávania vyšla z tejto siene starenka, ktorej geniálny advokát dokázal odobrať majetok v prospech kšeftára, čo nemal na tento majetok nijakého práva – toto vedeli aj sudcovia a tým skôr žalobca a jeho advokát; ale vymysleli taký postup, že nebolo možné neobrať starenku o majetok a nedať ho žalobcovi kšeftárovi. Starenka bola tučná žena v parádnych šatách a s ohromnými kvetmi na klobúku. Keď vyšla zo dverí, zastala na chodbe, rozkladala tučnými, krátkymi rukami a ustavične opakovala:

„Nuž, čože to bude? Ráčte vysvetliť! Akože je to?“ oslovila, svojho advokáta. Advokát sa díval na kvety na jej klobúku, nepočúval ju a o čomsi rozmýšľal.

V zápätí za starenkou chytro vyšiel zo dverí civilného oddelenia, s lesklou náprsenkou v široko vykrojenej veste a so samoľúbou tvárou ten istý chýrečný advokát, čo to narafičil tak, že starenka s kvetmi nedostala nič, ale kšeftár, ktorý mu dal desaťtisíc rubľov, dostal vyše stotisíc. Všetky oči sa obrátili na advokáta, ktorý to pocítil, vyjadril akosi celým zovňajškom: – Netreba mi nijakých prejavov uznania, – a chytro prešiel popri všetkých.

Koniec ukážky