Anna Kareninová

Lev Nikolajevič Tolstoj

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Ivan Nikolajevič Kramskoj - Portrét neznámej ženy (voľné dielo)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-154-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-155-8 (MOBI)

Prvá časť

Moja je pomsta aj odplata.

I

Všetky šťastné rodiny sú si podobné, každá nešťastná rodina je inak nešťastná.

U Oblonských bolo všetko rozvrátené. Žena sa dozvedela, že muž mal pomer s ich niekdajšou francúzskou vychovávateľkou, a oznámila mu, že s ním nemôže žiť pod jednou strechou. Ťahalo sa to už tretí deň a pomery trápne pôsobili aj na manželov, aj na ostatných členov rodiny – na celý dom. Všetci členovia rodiny i služobníctvo cítili, že nemá zmyslu takto žiť spolu, veď ľudia, čo sa náhodou zídu v hostinci, sú si bližší ako oni, členovia rodiny a služobníctva Oblonských. Žena nevychádzala zo svojich izieb. Muža už tretí deň nebolo doma. Deti behali po celom dome ako stratené. Angličanka sa povadila s gazdinou a napísala priateľke list s prosbou, aby jej našla nové miesto. Kuchár ešte včera, práve na obed, odišiel z domu a kuchárka pre služobníctvo aj kočiš žiadali výplatu.

Na tretí deň po hádke zobudil sa knieža Stepan Arkaďjič Oblonskij – Stiva, ako ho volali v spoločnosti – v obvyklú hodinu, teda o ôsmej ráno, lenže nie v ženinej spálni, ale vo svojej pracovni na safiánovej pohovke. Obrátil svoje plné pestované telo na perách pohovky, akoby chcel ešte nadlho zaspať. Takto obrátený tuho objal hlavnicu a pritisol si na ňu líce. Ale zrazu vyskočil, sadol si na pohovku a otvoril rozospaté oči.

– Hej, hej, ako to len bolo? – rozmýšľal, rozpomínajúc sa na sen. – Hej, ako to bolo? Už to mám! Alabin[i] dával obed v Darmstadte. Nie, nie v Darmstadte, ale vari kdesi v Amerike bol Darmstadt. Hej, Alabin dával obed na sklenených stoloch, áno – a stoly spievali: Il mio tesoro, ba nie II mio tesoro, ale čosi krajšieho, a boli tam aj akési skleničky a tie skleničky boli ženy, – rozpomínal sa.

Stepanovi Arkaďjičovi sa veselo rozjagali oči a s úsmevom sa zamyslel. Áno, ‚krásne tam bolo, skvostne. Bolo tam mnoho utešeného, čo sa nedá vysloviť slovami ani vyjadriť myšlienkami. Keď zazrel pásik svetla, predierajúci sa popri súkennej záclone, veselo spustil nohy z pohovky, namacal papuče, obrúbené zlatistým safiánom, ktoré mu vyšila žena (ako dar vlani na narodeniny), a podľa starého deväťročného zvyku nevstal, len načiahol ruku na miesto, kde mu v spálni visieval župan. A vtom si spomenul, prečo a začo nespí v ženinej spálni, ale vo svojej pracovni. Úsmev mu zmizol z tváre, zvraštil čelo.

– Ach, ach, ach! Jaj! – zabedákal, keď sa rozpamätal na všetko, čo sa stalo. V duchu zas videl všetky podrobnosti hádky so ženou, videl, že z toho niet východiska, a najväčšmi ho trápila vlastná vina.

– Nie! Neodpustí mi a nemôže odpustiť. A najstrašnejšie je, že som všetko zavinil ja – len ja, a predsa som sa neprevinil. V tom je celá dráma,– myslel si. – Bože,– dodával zúfalo, keď sa rozpomínal na najhoršie dojmy z hádky.

Najnepríjemnejšia bola prvá minúta, keď sa vrátil z divadla veselý a spokojný, s velikánskou hruškou pre ženu v ruke, a nenašiel ženu v hosťovskej izbe, ba napodiv, nenašiel ju ani v pracovni, až napokon ju zazrel v spálni s nešťastným, všetko odhaľujúcim listom v ruke.

Táto večne starostlivá, usilovná a – ako súdil – obmedzená Dolly sedela nehybne s listom v ruke a hľadela na neho s výrazom hrôzy, zúfalstva a hnevu.

„Čo je toto? Čo?“ spytovala sa ho, ukazujúc mu list.

A pri tejto rozpomienke, ako často býva, Stepana Arkaďjiča ani tak netrápilo prezradenie pomeru, ako to, čo odpovedal na ženine slová.

V tej chvíli sa mu stalo, čo sa obyčajne stáva ľuďom, keď ich nečakane pristihnú pri niečom veľmi hanebnom. Nestihol si prichystať tvár k situácii, v ktorej sa ocitol pred ženou po odhalení viny. Miesto toho aby sa urazil, zapieral, ospravedlňoval sa, prosil o odpustenie alebo ostal pokojný – všetko by bolo bývalo lepšie ako to, čo spravil – tvár sa mu celkom nevoľky (– mozgové reflexy, – pomyslel si Stepan Arkaďjič, ktorý mal rád fyziológiu), celkom nevoľky usmiala zvyčajným dobráckym, a preto aj hlúpym úsmevom.

Tento hlúpy úsmev si nemohol odpustiť. Keď Dolly videla ten úsmev, mykla sa ako pri fyzickej bolesti, s vrodenou prudkosťou vychrlila prúd surových slov a vybehla z izby. Odvtedy nechcela muža vidieť.

– Všetko zavinil ten hlúpy úsmev, – myslel si Stepan Arkaďjič.

– No čo už robiť? Čo robiť? – vravel si zúfalo, a nenachádzal odpovede.

Poznámky:

i Petr Vladimirovič Alabin – ruský šľachtic, politik a veterán niekoľkých vojen

II

Stepan Arkaďjič sa nikdy nerobil lepším, ako bol. Nemohol sa klamať a presviedčať, že ľutuje, čo vykonal. Nemohol sa teraz kajať z toho, že on, tridsaťštyriročný krásavec a záletník, nebol zaľúbený do ženy, matky piatich živých a dvoch mŕtvych detí, ktorá bola len o rok mladšia od neho. Ľutoval len, že to nevedel lepšie zatajiť pred ženou. Ale cítil celú ťarchu svojho položenia a ľutoval ženu, deti aj seba. Možno by bol vedel lepšie zatajiť pred ženou svoje hriechy, keby bol tušil, že ich prezradenie tak na ňu zapôsobí. Nikdy vážne nepremýšľal o tejto otázke, len hmlisto sa mu marilo, že žena už dávno šípi jeho neveru, ale prižmuruje nad tým obe oči. Zdalo sa mu aj, že táto vycivená, zostarnutá, už nepekná a celkom nezaujímavá prostá žena, dobrá matka rodiny, musí byť zhovievavá, ak má v sebe aspoň trochu citu pre spravodlivosť. No ukázal sa pravý opak.

– Ach, strašné! Jaj, jaj, jaj! Strašné! – opakoval si Stepan Arkaďjič a nemohol nič vymyslieť. – Ako len dobre bolo doteraz, ako sme si krásne žili! Ona bola spokojná, šťastná s deťmi. Ja som sa jej do ničoho nestaral, mohla sa starať o deti, o domácnosť, ako len chcela. Pravda, nebolo pekné, že ona bola vychovávateľkou v našom dome. To nebolo pekné! Je dosť triviálne a nevkusné dvoriť domácej vychovávateľke. Ale aká to bola vychovávateľka! (Živo sa rozpamätal na čierne šibalské oči mademoiselle[ii] Rolandovej a jej úsmev.) Veď kým bola v našom dome, nedovolil som si nič. Ale najhoršie je, že ona je už... A všetko práve teraz ako naschvál! Jaj, jaj, jaj! No čo už robiť, čo robiť?

Nebolo odpovede okrem tej všeobecnej, ktorú dáva život na najdôležitejšie otázky. Odpoveď znie: treba‚ sa pohrúžiť do dennej práce a zabudnúť na všetko. Upadnúť do spánku už nemôže, aspoň nie cez deň. Nemôže sa už vrátiť k hudbe, ktorú spievali skleničky-ženy. Treba teda upadnúť do spánku života.

– Potom uvidíme, – povedal si Stepan Arkaďjič a vstal, obliekol si sivý župan s belasou hodvábnou podšívkou, zaviazal (strapce na uzol, zhlboka vtiahol povetrie do širokého hrudníka, svižne ako vždy pristúpil k obloku na vyhnutých nohách, čo mu tak ľahko nosili tučné telo, odhrnul záclonu a hlasno zacengal. Na zvuk zvonca hneď vošiel starý priateľ, komorník Matvej, so šatami, topánkami a telegramom v rukách. Hneď za Matvejom vošiel aj holič s náčiním na holenie.

„Prišli spisy z úradu?“ spýtal sa Stepan Arkaďjič. Vzal telegram a sadol si pred zrkadlo.

„Na stole sú,“ odpovedal Matvej, hľadiac na pána zvedavo a súcitne, a potom po chvíľke dodal so širokým úsmevom: „Boli tu od nájomcu kočov.“

Stepan Arkaďjič neodpovedal, len v zrkadle pozrel na Matveja. Pohľad, s ktorým sa stretol v zrkadle, hovoril, že si navzájom rozumejú. Pohľad Stepana Arkaďjiča akoby sa spytoval: Načo mi to vravíš? Vari nevieš?

Matvej si vopchal ruky do vreciek kabátika, rozkročil sa a mlčky, dobrácky, s náznakom úsmevu pozrel na pána.

„Kázal som mu prísť len v nedeľu a dovtedy aby nadarmo nevyrušoval ani vás ani seba,“ povedal zrejme prichystanú vetu.

Stepan Arkaďjič pochopil, že si Matvej chcel zažartovať a upozorniť na seba. Otvoril telegram, prečítal ho, domyslel si a opravil poprekrúcané slová, ako to už v telegrame býva, a tvár sa mu rozjasnila.

„Matvej, zajtra príde sestra Anna Arkadievna,“ povedal a zadržal na chvíľu holičovu tučnú ligotavú ruku, ktorá práve holila ružovú cestičku medzi dlhými kučeravými bokombriadkami.

„Chvalabohu,“ povedal Matvej a touto odpoveďou dal najavo, že práve tak dobre ako pán chápe význam tejto návštevy, teda, že Anna Arkadievna, najmilšia sestra Stepana Arkaďjiča, môže prispieť k zmiereniu muža so ženou.

„Prídu sami, či s manželom?“ spýtal sa Matvej.

Stepan Arkaďjič nemohol odpovedať, lebo holič ho práve holil nad vrchnou perou, len zdvihol prst. Matvej kývol hlavou do zrkadla.

„Sami. Prichystať hornú izbu?“

„Oznám Darji Alexandrovne, kde rozkáže.“

„Darji Alexandrovne?“ opakoval Matvej trochu pochybovačne.

„Hej, oznám jej. Vezmi telegram a daj jej ho, čo povie.“

– Chce skúsiť, – pochopil Matvej, ale povedal len:

„Ako rozkážete.“

Stepan Arkaďjič bol už umytý a učesaný a chcel sa práve obliekať, keď sa Matvej vrátil do izby s telegramom v ruke, opatrne kráčajúc vo vŕzgavých topánkach. Holič medzitým odišiel.

„Darja Alexandrovna vám odkazujú, že odchádzajú. Nech si vraj robia, totiž, aby ste si robili, ako sa vám páči,“ povedal, pričom oči sa mu smiali, a s rukami vo vreckách a so sklonenou hlavou sa zadíval na pána.

Stepan Arkaďjič chvíľu mlčal. Potom sa mu na peknej tvári zjavil dobrácky, ale trošku žalostný úsmev.

„Hm? Matvej?“ povedal, pokyvujúc hlavou.

„Nič si z toho nerobte, pán môj, to sa napraví,“ povedal Matvej.

„Napraví?“

„Veru tak.“

„Myslíš? Kto je tam?“ opýtal sa Stepan Arkaďjič, keď začul za dverami šuchotať ženské šaty.

„Ja som,“ povedal tvrdý a príjemný ženský hlas a spoza dverí vykukla prísna rapavá tvár ňaňky Matriony Filimonovny.

„Čo je, Matrioša?“ spýtal sa Stepan Arkaďjič a podišiel k nej do dverí.

Čo sa aj Stepan Arkaďjič veľmi previnil pred ženou a aj to uznával, predsa len skoro všetci v dome, ešte aj pestúnka, najoddanejšia duša Darje Alexandrovny, boli na jeho strane.

„Choďte k nim, pán môj, odproste ich. Hádam boh dá.

Veľmi sa trápia, žiaľ pozrieť na nich, a všetko v dome ide dolu kopcom. Pán môj, zľutujte sa nad deťmi. Odproste ich, pán môj. Darmo je! Čo ste si navarili...“

„Ale veď neprijme…

„Len si vy povinnosť vykonajte. Boh je milostivý. Bohu sa pomodlite, pán môj, bohu sa pomodlite.“

„No dobre, choď už,“ povedal Stepan Arkaďjič a zrazu sa začervenal. „Teda sa oblečiem,“ povedal Matvejovi a prudko zhodil župan.

Matvej už držal zvinutú košeľu, sfúkol z nej čosi neviditeľné a s radosťou ju obliekol pánovi na pestované telo.

Poznámky:

ii slečny

III

Keď sa Stepan Arkaďjič obliekol, pofŕkal sa voňavkou, povystieral si rukávy na košeli, zvyčajnými pohybmi popchal si po vreckách cigarety, peňaženku, zápalky, hodinky s dvojitou retiazkou a príveskami, roztriasol šatôčku a s pocitom čistoty, vône, zdravia a fyzickej veselosti, nedbajúc na svoje nešťastie, zľahka sa pohupujúc na každej nohe, vyšiel do jedálne, kde ho už čakala káva a pri káve listy a spisy z úradu.

Prečítal listy. Jeden bol veľmi nepríjemný – od kupca, čo kupoval les zo ženinho majetku. Les museli rozhodne predať. Ale teraz, kým sa nepomerí so ženou, nemohlo byť o predaji ani reči. Najnepríjemnejšie bolo, že sa do nastávajúceho zmierenia so ženou plietli peňažné záujmy. A veľmi ho urážala myšlienka, že len preto, aby mohol predať les, pousiluje sa zmieriť so ženou.

Keď Stepan Arkaďjič prečítal listy, pritiahol si úradné spisy, chytro prezrel dve listiny, veľkou ceruzkou pripísal niekoľko poznámok, potom listiny odtisol a dal sa do kávy. Po káve roztvoril ešte vlhké raňajšie noviny a začal ich čítať.

Stepan Arkaďjič odoberal a čítal liberálne noviny, nie krajne liberálne, ale toho smeru, ktorého sa pridŕžala väčšina. Aj keď ho neveľmi zaujímala veda, umenie a politika, úporne sa pridŕžal takých názorov na tieto veci, akých sa pridŕžala väčšina, alebo lepšie, ani ich nemenil, ale ony sa nebadane menili v ňom.

Stepan Arkaďjič si nevyberal ani smer ani názory, smery a názory samy prichodili k nemu, práve tak, ako si nevyberal tvar klobúka alebo fazónu kabáta, ale bral tie, ktoré sa práve nosili. No práve tak, ako potreboval klobúk, musel mať aj názory, veď žil v určitej spoločnosti, potreboval určitú myšlienkovú činnosť, ktorá sa obyčajne rozvíja v zrelom veku. Ak aj mal príčinu dávať prednosť liberálnemu smeru pred konzervatívnym, ktorého sa pridŕžali tiež mnohí z jeho druhov, nevyplývalo to z toho, že by bol pokladal liberálny smer za rozumnejší, proste liberálny smer lepšie vyhovoval jeho spôsobu života. Liberálna strana tvrdila, že je v Rusku všetko zlé, a naozaj: Stepan Arkaďjič mal mnoho dlhov a rozhodne málo peňazí. Liberálna strana vravela, že manželstvo je prežitá ustanovizeň, že ju treba preinačiť, a naozaj: rodinný život poskytoval Slepanovi Arkaďjičovi málo spokojnosti a nútil ho klamať a pretvarovať sa, čo sa tak priečilo jeho povahe. Liberálna strana vravela, alebo lepšie, predpokladala, že náboženstvo je len uzdou na barbarskú časť obyvateľstva,a naozaj: Stepana Arkaďjiča boleli nohy aj pri tej najkratšej bohoslužbe a nemohol pochopiť, načo sú všetky tie strašné a vzletné slová o druhom svete, keď sa aj na tomto svete dá žiť veľmi veselo. A potom, Stepan Arkaďjič si rád zažartoval, rád privádzal do pomykova pokojného človeka slovami, že ak sa už máme pýšiť pôvodom, nesmieme ostávať pri Rurikovi[iii] a zriekať sa prvého praotca – opice. Takto sa liberálny smer stal Stepanovi Arkaďjičovi zvykom, rád mal svoje noviny ako cigaru po obede pre ľahkú hmlu, ktorú mu vytvárali v hlave. Prečítal si úvodník, v ktorom sa hovorilo, že v našich časoch sa celkom zbytočne bedáka, že radikalizmus hrozí pohltiť všetky konzervatívne elementy a že vraj vláda sa musí všemožne usilovať vykynožiť revolučnú hydru, ale že práve naopak, ,,podľa našej mienky neväzí nebezpečenstvo v domnelej revolučnej hydre, no v húževnatej tradicionálnosti, ktorá hatí pokrok“ – a tak ďalej. Prečítal si aj druhý článok, finančnícky, v ktorom sa spomínal Bentham[iv] a Mill[v] a pichľavo sa narážalo na ministerstvo. S vrodenou bystrotou predstavivosti chápal význam každej narážky: kto, proti komu a prečo ju použil, a toto, ako vždy, pôsobilo mu určitú radosť. Lenže dnes mu otravovali radosť rozpomienky na rady Matriony Filimonovny a na domáce nepríjemnosti. Prečítal si aj, že gróf Beust[vi] odišiel vraj do Wiesbadenu, prečítal si, že už niet šedivých vlasov, aj že je na predaj ľahká brička a že sa núka mladá osoba. Ale tieto správy mu už nepôsobili tichú ironickú radosť ako predtým.

Keď dočítal noviny, dopil druhú šálku kávy a dojedol koláč s maslom, vstal, striasol omrvinky koláča, vypäl široké prsia a radostne sa usmial, nie preto, že by bol pocítil v duši čosi nezvyčajne príjemného – radostný úsmev vyvolali v ňom dobré raňajky.

Ale tento radostný úsmev mu hneď zas všetko pripomenul a Stepan Arkaďjič sa zamyslel.

Za dverami bolo počuť dva detské hlasy (Stepan Arkaďjič rozoznal hlas Grišu, mladšieho chlapčeka, a Táne, staršieho dievčatka). Čosi viezli a spadlo im to.

„Vravela som ti, že cestovateľov nemôžeš posadiť na strechu,“ kričalo dievčatko po anglicky. „Teraz si zbieraj!“

– Všetko je hore nohami, – pomyslel si Stepan Arkaďjič, – aj deti behajú bez dozoru. – Podišiel ku dverám a zavolal ich. Nechali škatuľku, ktorá im bola vlakom, a vošli k otcovi.

Dievčatko, otcov maznáčik, vbehlo smelo, objalo otca a so smiechom sa mu zavesilo na krk, radujúc sa ako vždy zo známej voňavky, ktorá sa mu šírila z vlasov. Keď mu dievčatko bozkalo tvár, sčervenenú a rozžiarenú nežnosťou, rozovrelo ruky a chcelo bežať nazad, ale otec ho zadržal.

„Čo robí mama?“ spýtal sa, hladkajúc dcérkino hladké nežné hrdielko. „Vitaj,“ povedal a usmial sa chlapčekovi, ktorý sa mu pozdravil.

Priznával, že chlapčeka nemá tak rád ako dievčatko, ale usiloval sa byť k obom rovnaký. No chlapček to vycítil a neodpovedal úsmevom na otcov chladný úsmev.

„Mama? Vstala,“ odpovedalo dievčatko.

Stepan Arkaďjič si vzdychol. – Teda iste zas celú noc nespala, – pomyslel si.

„A čo, je veselá?“

Dievčatko vedelo, že sa otec s matkou poškriepili a že matka nemohla byť veselá, a že otec to iste vie a len sa pretvaruje, keď sa tak povrchne spytuje. A začervenalo sa za otca. On to hneď pochopil a tiež sa začervenal.

„Neviem,“ povedalo dievčatko. „Mama sa nám nekázala učiť, ale kázala nám ísť na prechádzku so slečnou Hullovou k starej mame.“

„No, choď teda, Tančuročka moja. Ach, nie, počkaj,“ povedal, ešte ju zadržal a pohladkal jej nežnú ručičku.

Vzal z kozuba škatuľku cukríkov, ktorú ta včera položil, a dal jej dva. Vybral jej naobľúbenejšie, čokoládový a fondánový.

„Grišovi?“ spýtalo sa dievčatko, ukazujúc na čokoládový.

„Áno, áno.“ Ešte jej pohladkal pliecko, bozkal ju pri koreni vlasov a na krk a prepustil ju.

„Koč čaká,“ povedal Matvej. „Aj nejaká žiadateľka,“ doložil.

„Dávno čaká?“ spýtal sa Stepan Arkaďjič.

„Asi polhodinku.“

„Koľko ráz som ti vravel, aby si mi hneď oznámil návštevu.“

„Aspoň kávu si spokojne vypite,“ povedal Matvej priateľsky hrubým tónom, na ktorý sa nedalo nahnevať.

„No, pusť ju chytro,“ povedal Oblonskij, zamračený od hnevu.

Žiadateľka, žena štábneho kapitána Kalinina, žiadala nemožnosti a nezmysly. Ale Stepan Arkaďjič ju ako obyčajne usadil, pozorne a bez prerušenia ju vypočul, podrobne jej vysvetlil, ako a na koho sa má obrátiť, ba ešte jej aj rýchlo veľkým, energickým, krásnym a zreteľným písmom napísal lístok osobe, ktorá jej mohla pomôcť. Keď Stepan Arkaďjič prepustil ženu štábneho kapitána, vzal si klobúk, zastal a porozmýšľal, či na dačo nezabudol. Zistil, že nezabudol na nič, len na to, na čo chcel zabudnúť – na ženu.

– Ach, hej! – Zvesil hlavu a na peknej tvári sa mu zjavil smutný výraz. – Ísť, či neísť? – spytoval sa. A vnútorný hlas mu vravel, aby nešiel, že všetko bude zase samá faloš, že ich pomer sa už nedá napraviť, zmeniť, lebo ona už nikdy nebude preňho vábivá, nebude ho vzrušovať, a ani on ešte nie je starý, neschopný lásky. Výsledkom mohla byť zas len pretvárka a klamstvo. Ale pretvárka a klamstvo sa priečili jeho povahe.

– A predsa, raz len budem musieť ísť. Veď to takto nemôže ostať, – povedal si a usiloval sa dodať si smelosti.

Vypäl prsia, vybral si cigaretu, zapálil si, dva razy vyfúkol dym, odhodil cigaretu do perleťovej mušle-popolníka, rýchlym krokom prešiel cez tmavý salón a otvoril druhé dvere do ženinej spálne.

Poznámky:

iii Rurik - legendárny zakladateľ najstaršej ruskej panovníckej dynastie

iv Jeremy Bentham – anglický filozof, právnik a teoretik liberalizmu

v John Stuart Mill - britský filozof a ekonóm, obhajca práv jednotlivcov.

vi Friedrich Ferdinand von Beust – saský a neskôr rakúsky politik.

IV

Darja Alexandrovna v kabátiku, s vrkočmi teraz už riedkych, ale kedysi hustých a utešených vlasov, pripätými na tyle, a s padnutou, vychudnutou tvárou a s veľkými, od schudnutia vypúlenými, vyľakanými očami, stála uprostred vecí, rozhádzaných po izbe, pred otvoreným bielizníkom, z ktorého čosi vyberala. Keď začula mužove kroky, zastala, dívala sa na dvere, a márne sa namáhala tváriť prísne a pohŕdavo. Cítila, že sa ho bojí a že sa bojí aj nadchádzajúceho stretnutia. Práve sa chystala – už desiaty raz za tieto tri dni – vybrať svoje a detské veci, ktoré si odvezie k matke, a znovu sa nemohla na to odhodlať. Ale – ako predošle – aj teraz si navrávala, že to takto nemôže ostať, že musí niečo podniknúť, potrestať ho, zahanbiť, aspoň čiastočne sa mu pomstiť za bolesť, ktorú jej spôsobil. Ešte vždy si navrávala, že odíde od neho, ale cítila, že nemôže; nemôže, lebo ho nemôže prestať považovať za svojho muža, nemôže ho prestať ľúbiť. A potom, vedela, že keď tu vo vlastnom dome sotva stačila starať sa o svojich pätoro detí, ešte horšie im bude tam, kde sa s nimi všetkými zberala. A za tieto tri dni ešte ochorel najmladší chlapček, lebo ho nakŕmili zlou polievkou, a ostatné deti boli včera skoro bez obeda. Cítila, že nemôže odísť. Ale chcela sa oklamať, preto vyberala veci, preto predstierala, že odíde.

Keď zazrela muža, spustila ruky do zásuvky bielizníka, akoby čosi hľadala, a obzrela sa na neho, len keď bol celkom pri nej. Ale hoci sa usilovala tváriť prísne, v tvári sa jej zračil zmätok a utrpenie.

„Dolly!“ povedal tichým, plachým hlasom. Vtiahol hlavu medzi plecia, aby vyzeral žalostne a pokorne, no predsa žiaril sviežosťou a zdravím. – Áno, je šťastný a spokojný, – pomyslela si, – a ja? Protivná je táto jeho vľúdnosť, pre ktorú ho všetci tak chvália a majú radi: ja nenávidím túto jeho vľúdnosť, – myslela si. Ústa sa jej stisli, lícny sval sa zachvel na pravej strane bledej, nervóznej tváre.

„Čo chcete?“ povedala rýchlym, nezvyčajným prsným hlasom.

„Dolly!“ opakoval s chvením v hlase, „dnes príde Anna.“

„Čo ma do toho? Nemôžem ju prijať!“ vykríkla.

„Ale predsa len musíš. Dolly...“

„Choďte preč, choďte, choďte!“ vykríkla, nehľadiac na neho, akoby jej výkrik vyvolala fyzická bolesť.

Stepan Arkaďjič mohol byť spokojný, keď rozmýšľal o žene, mohol dúfať, že sa všetko napraví, ako sa vyjadril Matvej, a mohol pokojne čítať noviny a piť kávu. Ale keď videl jej utrápenú, zmučenú tvár, keď počul tento zúfalý tón hlasu, zmierený s osudom, zaseklo mu dych, hrdlo sa mu zovrelo a v očiach sa mu zaligotali slzy.

„Bože môj, čo som to urobil! Dolly! Preboha! Veď...“ nemohol pokračovať, plač ho dusil v hrdle.

Zabuchla zásuvku a pozrela na neho.

„Dolly, čo ti môžem povedať? Len toľko: odpusť, odpusť... Uváž, či deväť rokov života nemôže vykúpiť chvíľu, chvíľu...“

Sklopila oči a načúvala. Čakala, čo povie, a zdalo sa, že ho úpenlivo prosí, aby jej to nejako vyvravel.

„Chvíľu očarenia...“ vyslovil a chcel pokračovať, ale pri tomto slove ako pri fyzickej bolesti sa zas jej stisli pery a zas jej myklo svalom na pravom líci.

„Odíďte, odíďte odtiaľto!“ zakričala ešte prenikavejšie. „A nevravte mi o svojich očareniach, o svojich ničomnostiach!“

Chcela odísť, ale zatackala sa a zachytila sa operadla stoličky, aby sa podoprela. Jemu sa skrivila tvár, pery sa oduli a oči sa zaliali slzami.

„Dolly!“ vyslovil už v plači. „Preboha, mysli na deti, sú nevinné. Ja som sa previnil, teda ma potresci, rozkáž mi vykúpiť vinu. Urobím všetko, čo môžem. Chybil som, nemám slov na vyjadrenie svojej viny. No, Dolly, odpusť!“

Sadla si. Počul jej ťažké, hlasité dýchanie a nevýslovne ju ľutoval. Niekoľko ráz chcela začať hovoriť, ale nemohla. Čakal.

„Ty myslíš na deti, len keď sa chceš s nimi poihrať, ale ja myslím na ne stále a viem, že sú teraz stratené,“ povedala zrejme jednu z viet, ktorú si v týchto troch dňoch neraz vravela.

Povedala mu „ty“ a on s vďačnosťou pozrel na ňu a pohol sa, že jej chytí ruku, ale ona sa s odporom odtiahla od neho.

„Ja myslím na deti, a preto by som vykonala všetko na svete, aby som ich zachránila. Ale veru neviem, čím ich zachránim: či tým, že ich odvediem odtiaľto, alebo tým, že ich nechám pri skazenom otcovi – áno, pri skazenom otcovi... No povedzte, po tom všetkom... čo bolo, môžeme vari žiť ďalej spolu? Povedzte len, je to možné?“ opakovala zvýšeným hlasom. „Po tom, čo môj muž, otec mojich detí, mal ľúbostný pomer s vychovávateľkou vlastných detí...“

„No, čo len robiť? Čo robiť?“ vravel Stepan Arkaďjič ľútostivým hlasom, ale ani nevedel, čo vraví, len čoraz nižšie skláňal hlavu.

„Hnusíte sa mi, ste odporný!“ vykríkla Dolly, čím ďalej, tým väčšmi rozhorčená. „Vaše slzy sú ako jarný dážď! Nikdy ste ma neľúbili. Nemáte ani srdca ani šľachetnosti! Ste mi protivný, odporný, cudzí, áno, celkom cudzí!“ s bolesťou a zlosťou vyslovila strašné pre ňu slovo: cudzí.

Pozrel na ňu preľaknutý a prekvapený hnevom, čo sa jej zračil v tvári. Nechápal, prečo ju rozčuľovala jeho ľútosť. Videla, že ju ľutuje, ale neľúbi. – Nie, nenávidí ma. Neodpustí mi, – pomyslel si.

„To je strašné, strašné!“ povedal.

V tej chvíli sa v susednej izbe rozplakalo dieťa; iste spadlo. Darja Alexandrovna chvíľku načúvala a tvár jej zrazu zmäkla.

Chvíľu jej trvalo, kým sa spamätala, akoby nevedela, kde je a čo má robiť, ale potom chytro vstala a šla ku dverám.

– Veď má rada moje dieťa, – pomyslel si Stepan Arkaďjič, keď zbadal, ako sa jej zmenila tvár pri kriku dieťaťa, – moje dieťa. Ako ma teda môže nenávidieť?

„Dolly, ešte slovíčko,“ povedal a podišiel za ňou.

„Ak pôjdete za mnou, zavolám sluhov, deti! Nech všetci vedia, aký ste podliak. Odídem odtiaľto a vy si tu žite so svojou frajerkou!“

A vyšla z izby, buchnúc dverami.

Stepan Arkaďjič si vzdychol, utrel tvár a tichým krokom vyšiel z izby. – Matvej vraví: napraví sa. Ale ako? Nevidím ani len najmenšej možnosti. Ach jaj, toľká blamáž! A ako len nechutne vykrikovala, – vravel si, keď sa rozpomínal na jej krik a slová: podliak a frajerka. – A možno aj dievčence počuli! Strašne triviálne, strašne! – Stepan Arkaďjič postál chvíľu, utrel si oči, vzdychol, vypäl prsia a vyšiel z izby.

Bol piatok a v jedálni hodinár-Nemec naťahoval hodiny. Stepan Arkaďjič sa rozpomenul na vtip, ktorý vymyslel na tohto puntičkárskeho plešivého hodinára, totiž, že „Nemca na celý život natiahli, aby naťahoval hodiny,“ a usmial sa. Stepan Arkaďjič mal rád dobré vtipy. – A možno sa aj napraví! Pekné slovíčko napraví, – pomyslel si. – To treba priznať.

„Matvej,“ zavolal, „tak teda prichystajte i s Máriou všetko pre Annu Arkadievnu v hosťovskej,“ povedal Matvejovi, ktorý prišiel do izby.

„Ako rozkážete.“

Stepan Arkaďjič si obliekol kožuch a vyšiel pred dom.

„Jesť nebudete doma?“ spýtal sa Matvej, keď ho vyprevádzal.

„Neviem určite. Tu máš na výdavky,“ povedal a podával mu z peňaženky desať rubľov. „Dosť ti bude?“

„Dosť – nie dosť, musím sa zaobísť,“ vravel Matvej, kým zatváral dvierka a vracal sa ku schodom.

Medzitým Darja Alexandrovna upokojila dieťa. Z hrkotania koča pochopila, že muž odišiel, a vrátila sa do spálne. To bolo jej jediné útočište od domácich starostí, ktoré sa na ňu hrnuli, len čo vykročila zo spálne. Už aj teraz, za tú chvíľku, čo pobudla v detskej izbe, stihli jej Angličanka a Matriona Filimonovna dať niekoľko otázok, ktoré sa nedali odložiť a na ktoré len ona mohla odpovedať: čo obliecť deťom na prechádzku? Či im dať mlieko? Či poslať po druhého kuchára?

„Ach, dajte mi pokoj, dajte mi pokoj!“ povedala im a vrátila sa do spálne, sadla si na to isté miesto, kde sedela, keď sa zhovárala s mužom, stisla vychudnuté ruky s prsteňmi, čo sa jej kĺzali po kostnatých prstoch, a začala v rozpomienkach preberať celý predošlý rozhovor. – Odišiel! Ale ako to s ňou skončil? – premýšľala. – Schádza sa ešte s ňou? Prečo som sa ho nespýtala? Nie, nie, už sa nemôžeme zblížiť. Ak aj ostaneme v jednom dome – sme si cudzí. Navždy cudzí! – opakovala si s osobitným dôrazom slovo, ktoré sa jej zdalo také strašné. – A ako som ho ľúbila, bože môj, ako som ho len ľúbila! Ako som ho ľúbila! A či ho už teraz neľúbim? Či ho neľúbim väčšmi ako predtým? Veď to je najhroznejšie... – začala rozmýšľať, ale nedokončila myšlienku, lebo vo dverách sa zjavila Matriona Filimonovna.

„Rozkážte poslať po brata,“ povedala, „aspoň navarí obed. Lebo deti zas nebudú jesť do šiestej ako včera.“

„No dobre, hneď prídem a zariadim, čo treba. Ozaj, poslali ste po čerstvé mlieko?“

A Darja Alexandrovna sa pohrúžila do denných starostí a na čas v nich utopila svoj žiaľ.

V

Stepan Arkaďjič sa v škole dobre učil, lebo bol nadaný, ale pre lenivosť a šibalstvá skončil medzi poslednými: no hoci vždy žil veselo a nemal veľké zásluhy a bol pomerne mladý, predsa len dostal čestné miesto prednostu istého moskovského úradu s dobrým platom. K tomuto miestu mu dopomohol muž sestry Anny, Alexej Alexandrovič Karenin, vysoký úradník na ministerstve, ktorému úrad podliehal. Ale aj keby Karenin nebol menoval švagra na toto miesto, bol by Stiva Oblonskij s pomocou stovky iných osôb, bratov, sestier, príbuzných, sesterníc, strýcov a tetiek dostal toto alebo iné podobné miesto so šesťtisícovým platom, ktorý potreboval, lebo – nehľadiac na pekný majetok ženin, majetkovo nestál najlepšie.

Polovica Moskvy a Petrohradu bola zrodinkovaná a spriatelená so Stepanom Arkaďjičom. Narodil sa medzi ľuďmi, ktorí boli alebo sa stali mocnými tohto sveta. Tretina štátnikov, už starcov, bola otcovými priateľmi a poznala ho ešte v kolíske. Druhá tretina si s ním tykala a tretia boli dobrí známi. Teda všetci rozdávači zemského blaha, ako úradov, nájmov, koncesií a podobných výhod, boli mu priateľmi a nemohli ho obísť. A Oblonskij sa ani nemusel veľmi starať, aby dostal výhodné miesto. Stačilo len neodmietať, nezávidieť, neškriepiť a neurážať sa, čo ani nerobil, lebo bol dobrák od narodenia. Bolo by sa mu zdalo smiešne, keby mu boli povedali, že nedostane miesto s takým platom, aký potreboval, a to tým skôr, lebo ani nevyžadoval nič neobyčajného.

Chcel len to, čo dostávali vrstovníci, a miesto, ktoré mu dali, zastával práve tak dobre ako hocikto iný. Stepana Arkaďjiča nielenže mali radi všetci známi pre dobrácku, veselú povahu a nepochybnú čestnosť, ale v ňom, v jeho krásnom veselom zovňajšku, v ligotavých očiach, čiernych obrvách a vlasoch, v bielej a ružovej tvári bolo čosi, čo účinkovalo fyzicky prívetivo a veselo na ľudí, ktorí sa s ním stýkali. „Aha! Stiva! Oblonskij! Tu ho máte!‘’ volali skoro vždy s radostným úsmevom, keď ho stretli. Hoci zavše po rozhovore s ním zistili, že sa nestalo nič neobyčajne radostného, ale na druhý alebo tretí deň práve tak sa tešili, keď sa s ním zišli.

Stepan Arkaďjič bol už tretí rok prednostom istého moskovského úradu a získal si okrem lásky aj úctu kolegov, podriadených, ba aj všetkých, ktorí mali s ním do činenia. Hlavné prednosti Stepana Arkaďjiča, ktoré mu v úrade získali všeobecnú vážnosť, boli – po prvé: neobyčajná zhovievavosť k ľuďom, lebo si uvedomoval vlastné nedostatky; po druhé: úplná liberálnosť, nie vyčítaná z novín, ale ktorú mal v krvi a ktorú prejavoval spravodlivo a rovnako ku všetkým ľuďom akéhokoľvek postavenia a hodnosti, a po tretie – a najhlavnejšie: bol úplne ľahostajný k práci, ktorou sa zaoberal, a preto sa nikdy nedal strhnúť a nerobil chyby.

Keď Stepan Arkaďjič prišiel do úradu, s aktovkou vošiel do svojej pracovne, sprevádzaný úctivým vrátnikom, obliekol si uniformu a vošiel do úradovne. Všetci pisári a úradníci vstali a veselo a úctivo sa mu pozdravili. Stepan Arkaďjič chytro, ako vždy, prešiel na svoje miesto, stisol úradníkom ruky a sadol si. Zažartoval a pozhováral sa len toľko, koľko sa svedčilo, a dal sa do roboty. Nikto nevedel nájsť správnejšiu hranicu voľnosti, prostoty a oficiálnosti. ktorú vyžaduje príjemné úradovanie, ako Stepan Arkaďjič. Veselo a úctivo, ako vždy všetci v úrade Stepana Arkaďjiča, prišiel tajomník so spismi a povedal mu familiárno-liberálnym tónom, ktorý zaviedol Stepan Arkaďjič:

„Predsa sme sa raz dočkali správy z penzenského gubernátorského úradu. Tu je, bude sa páčiť...“

„Konečne sme dostali?“ povedal Stepan Arkaďjič a založil si listinu prstom. „Teda, páni...“ a úradovanie sa začalo.

– Keby tak vedeli, – myslel si Stepan Arkaďjič, keď s dôležitým výzorom sklonil hlavu pri načúvaní správy, – akým previnilým chlapcom bol ich prednosta ešte pred polhodinkou! – A oči sa mu smiali pri čítaní správy. Úradovať mali bez prestávky až do druhej, o druhej bola prestávka a olovrant.

Ešte neboli dve hodiny, keď sa zrazu otvorili veľké sklenené dvere úradnej miestnosti a ktosi vošiel. Všetci úradníci, sediaci pod portrétom panovníkovým a za hranolom so štátnym znakom a nariadeniami Petra Veľkého, obzreli sa na dvere, lebo sa potešili rozptýleniu. Ale sluha, ktorý stál pri dverách, hneď a zaraz vyhnal príchodzieho a zatvoril za ním sklenené dvere.

Keď prečítali spis, Stepan Arkaďjič vstal, povystieral sa a splácajúc daň liberálnosti času, vybral si v úradovni cigaretu a odišiel do svojej pracovne. S ním vyšli dvaja kolegovia, starý úradník Nikitin a kammerjunker[vii] Grinevič.

„Stihneme to dokončiť po olovrante,“ povedal Stepan Arkaďjič.

„Pravdaže stihneme!“ povedal Nikitin.

„Ale ten Fomin je iste poriadny šibal,“ povedal Grinevič o istej osobe, čo sa zúčastnila na prípade, ktorý rozoberali.

Stepan Arkaďjič sa zmraštil pri Grinevičových slovách a takto dal pocítiť, že sa nesvedčí predčasne posudzovať, a neodpovedal mu.

„Kto to pred chvíľou vošiel?“ spýtal sa sluhu.

„Ktosi sa vrútil bez opýtania, vaša excelencia, len čo som sa zvrtol. Spytovali sa na vás. Vravím: keď úradníci odídu, potom...“

„Kde je?“

„Asi vyšiel na chodbu, lebo stále lu chodil, aha, tamto je,“ povedal sluha a ukázal na urasteného plecnatého muža s kučeravou bradou, ktorý svižne a ľahko, s baranicou na hlave, vybehol po vydratých schodoch kamenného schodiska. Práve schádzal dolu istý vychudnutý úradník s aktovkou. Zastal, s nevôľou si obzrel nohy náhlivca a potom spýtavo pozrel na Oblonského.

Stepan Arkaďjič stál nad schodiskom. Láskavá rozžiarená tvár nad vyšívaným golierom uniformy sa mu ešte väčšmi rozžiarila, keď spoznal príchodzieho.

„Naozaj! Levin, konečne!“ povedal s priateľským a posmešným úsmevom a obzrel si blížiaceho sa Levina. „Že sa ti nehnusilo vyhľadať ma v tomto brlohu!“ povedal Stepan

Arkaďjič, neuspokojil sa so stiskom ruky a vybozkával priateľa. „Dávno si tu?“

„Pred chvíľkou som prišiel, ale chcel som ťa hneď vidieť,“ odpovedal Levin a nesmelo, no zároveň zlostne a nepokojne sa obzeral.

„No, poďme do pracovne,“ povedal Stepan Arkaďjič, ktorý poznal priateľovu hrdú a zlostnú plachosť, chytil ho za ruku a ťahal za sebou, akoby ho viedol pomedzi nebezpečné prekážky.

Stepan Arkaďjič si tykal skoro so všetkými známymi: so šesťdesiat ročnými starčekmi, s dvadsaťročnými chlapcami, s hercami, s ministrami, s kupcami, s generálskymi pobočníkmi, takže mnohí, s ktorými si tykal, stáli na dvoch krajných stupňoch spoločenského rebríčka a veľmi by sa začudovali, keby sa dozvedeli, že prostredníctvom Oblonského majú čosi spoločného. Tykal si s každým, s kým pil šampanské, a šampanské pil s každým, a preto keď sa stretal v prítomnosti podriadených so svojimi „kumpánmi“, ako mnohých priateľov žartovne nazýval, vedel s vrodeným taktom zmenšiť nepríjemný dojem u podriadených. Levin nepatril medzi „kumpánov“, ale Oblonskij taktne vycítil, že si Levin možno namýšľa, že on nechce pred podriadenými ukázať, akí sú si blízki, a preto sa poponáhľal odviesť ho do pracovne.

Levin bol asi v jednom veku s Oblonským a netykal si s ním len preto, že pili spolu šampanské. Levin mu bol priateľom a druhom z ranej mladosti. Mali sa radi, hoci mali rôzne povahy a vkus, ako sa majú radi priatelia, ktorí sa poznali v útlej mladosti. Ale ako už často býva medzi ľuďmi, ktorí si vybrali rôzne odbory zamestnania, obaja v duši pohŕdavo hľadeli na zamestnanie druhovo, hoci, keď o ňom rozmýšľali, museli ho aj uznávať. Každému sa zdalo, že len život, ktorým on žije, je skutočným životom, a život, ktorým žije priateľ, je len marivom. Keď Oblonskij zazrel Levina, nemohol sa zdržať trochu posmešného úsmevu. Už niekoľko ráz videl Levina prísť do Moskvy z dediny, kde Levin čosi robil, ale čo tam robil, to Stepan Arkaďjič nikdy nemohol dobre pochopiť, ba ani ho to nezaujímalo. Levin vždy prišiel do Moskvy rozčúlený, poplašený, trošku okúňavý a podráždený touto plachosťou a zväčša s celkovým novým, neočakávaným názorom na život. Stepan Arkaďjič sa z toho vysmieval, ale mal to rád. A práve tak aj Levin v duši pohŕdal aj mestským spôsobom priateľovho života, aj jeho zamestnaním, ktoré pokladal za daromné márnenie času a vysmieval sa z neho. Ibaže Oblonskij robil, čo robia všetci, vysmieval sa sebavedome a dobrácky, no Levin nie sebavedome, ale zavše až zlostne.

„Dávno sme ťa čakali,“ povedal Stepan Arkaďjič, keď vošiel do pracovne a pustil Levinovi ruku akoby na dôkaz, že tu už niet nebezpečenstva. „Veľmi, veľmi sa teším, že ťa vidím,“ pokračoval. „No, ako sa máš? Ako žiješ? Kedy si prišiel?“

Levin mlčal a hľadel na neznáme tváre dvoch Oblonského kolegov a najmä na ruku elegantného Grineviča s takými bielymi dlhými prstami, s takými dlhými žltými nechtami, zahnutými na koncoch, a s takými velikánskymi ligotavými spinkami na košeli, že mu tieto ruky zrejme upútali celú pozornosť, takže nemohol slobodne rozmýšľať. Oblonskij to hneď zbadal a usmial sa.

„Ach, ozaj, dovoľte, aby som vás predstavil,“ povedal. „Moji kolegovia: Filip Ivanovič Nikitin a Michail Stanislavič Grinevič,“ polom sa obrátil k Levinovi: „Člen zemstva[viii], nový zemský činiteľ, silák, čo jednou rukou zdvihne päť pudov, chovateľ dobytka a poľovník, môj priateľ Konstantin Dmitrijevič Levin, brat Sergeja Ivanoviča Koznyševa.“

„Veľmi ma teší,“ povedal starček.

„Mám česť poznať vášho brata Sergeja Ivanoviča,“ povedal Grinevič a podal mu úzku ruku s dlhými nechtami.

Levin sa zachmúril, chladne mu stisol ruku a hneď sa obrátil k Oblonskému. Ctil si síce vlastného brala po matke, celému Rusku známeho spisovateľa, ale predsa len nemohol zniesť, keď ho ľudia nebrali ako Konštantína Levina, ale ako brata slávneho Koznyševa.

„Nie, nie som už členom zemstva. Povadil som sa so všetkými a nechodím už na schôdzky,“ povedal Levin Oblonskému.

„To akosi chytro!“ povedal Oblonskij s úsmevom. „Ale prečo, začo?“

„To je dlhá história. Inokedy ti porozprávam,“ povedal Levin, ale už aj začal rozprávať. „Teda nakrátko, presvedčil som sa, že zemstvo nič nerobí a ani nemôže robiť,“ rozvravel sa, akoby ho práve teraz bol niekto urazil. „Na jednej strane hračka, hrajú sa na parlament, a ja som už nie taký mladý, ani ešte nie taký starý, aby som sa bavil s hračkami. A na druhej strane (zarazil sa) je to prostriedok, ktorým si okresná coterie[ix] pomáha k peniazom. Predtým boli opatrovníctva, súdy, a teraz zemstvo, nechcem povedať, že by sa tam podplácalo, ale predsa len sa berú nezaslúžené platy,“ vravel tak zápalisto, akoby mu niekto z prítomných odporoval.

„Aha! Veď si sa ty, ako vidím, zas dostal do novej fázy, do konzervatívnej,“ povedal Stepan Arkaďjič. „No teda, neskoršie sa o tom ešte pozhovárame.“

„Áno, neskoršie. Ale musel som ťa vidieť,“ povedal Levin a s nenávisťou hľadel Grinevičovi na ruku.

Stepan Arkaďjič sa sotva badateľne usmial.

„Veď si povedal, že si už nikdy neoblečieš európske šaty?“ povedal mu a obzeral si nové šaty, ktoré zrejme šil francúzsky krajčír. „Ako vidím, nová fáza.“

Levin sa zrazu začervenal, lenže nie ako sa červená dospelý – trošičku, že to ani sám nezbadá – ale ako sa červenajú chlapci, keď cítia, že sú smiešne plachí, a prelo sa hanbia a červenajú ešte väčšmi, skoro do plaču. A také čudné bolo vidieť túto inteligentnú mužskú tvár takúto detsky červenú, že sa Oblonskij prestal na neho dívať.

„Teda, kde sa stretneme? Veď sa musím, naozaj sa musím s tebou zhovárať,“ povedal Levin.

Oblonskij akoby sa bol zamyslel.

„Pozri, pôjdeme si ku Gurinovi dačo zajesť a tam sa pozhovárame. Do tretej mám čas.“

„Nie,“ odpovedal Levin po chvíľke rozmýšľania, „ešte si musím dakde zájsť.“

„No dobre, teda sa spolu naobedujeme.“

„Obedovať? Ale veď ja nechcem nič zvláštneho, chcem ti povedať len zo dve slovíčka, opýtať sa, a pozhovárame sa neskoršie.“

„Teda mi hneď povedz, čo máš na srdci, a pri obede sa pozhovárame.“

„Ide totiž o to,“ povedal Levin, „naozaj nič zvláštneho.“ Zrazu sa mu v tvári zjavila zlosť, ktorou chcel nasilu premôcť plachosť.

„Čo robia u Sčerbackých? Všetko po starom?“ opýtal sa.

Stepan Arkaďjič už dávno vedel, že je Levin zaľúbený do jeho švagrinej Kitty, preto sa trošičku usmial a oči sa mu veselo rozžiarili.

„Povedal si, že dve slová, ale ja ti nemôžem odpovedať dvoma slovami, lebo... Prepáč na chvíľku...“

Prišiel tajomník s dôvernou úctivosťou a akýmsi skromným vedomím prevahy nad predstavenými v znalosti úradných vecí, ktorým sa vyznačujú všetci tajomníci, pristúpil s listinami k Oblonskému a začal – na spôsob otázky – vysvetľovať akúsi ťažkosť. Stepan Arkaďjič ho ani nevypočul do konca a láskavo mu položil ruku na rukáv.

„Nie, už len spravte, ako som vám povedal,“ vravel a úsmevom zmäkčoval poznámku. Potom mu v krátkosti vysvetlil, ako on chápe vec, odtisol spisy a povedal: „Takto to spravte, Zachar Nikitič, prosím vás o to!“

Zahanbený tajomník odišiel. Kým sa Oblonskij radil s tajomníkom, Levin sa celkom spamätal z rozpakov; stál teraz lakťami podopretý o stoličku a v tvári sa mu zračili posmech i pozornosť.

„Nechápem, nechápem,“ povedal.

„Čo nechápeš?“ s práve takým veselým úsmevom sa spýtal Oblonskij a vybral si cigaretu. Čakal od Levina akúsi čudnú výstrednosť.

„Nechápem vašu robotu,“ povedal Levin, krčiac plecami. „Ako môžeš toto vážne robiť?“

„Prečo?“

„Nuž preto, že... že tu niet čo robiť.“

„To si len ty myslíš, no my sme zavalení prácou.“

„Papierovou. Nuž hej, na to máš talent,“ doložil Levin.

„Teda ty si myslíš, že mi čosi chýba?“

„Možno aj hej,“ povedal Levin. „No aj tak sa teším z tvojej slávy a som hrdý, že môj priateľ je taký veľký človek. Ale neodpovedal si mi na otázku,“ doložil a so zúfalým úsilím hľadel Oblonskému rovno do očú.

„No dobre, dobre. Len vyčkaj, aj ty raz vyjdeš na naše chodníčky. Šťastie, že máš tritisíc desiatin pôdy v Karazinskom okrese a svaly a sviežosť ako dvanásťročné dievčatko – ale ani teba to neobíde. Teda teraz o tom, na čo si sa spytoval: nič sa nezmenilo, len škoda, že si tu tak dlho nebol.“

„A čo sa stalo?“ spýtal sa preľaknutý Levin.

„Ale nič,“ odpovedal Oblonskij. „Veď sa pozhovárame. Vlastne, načo si prišiel?“

„Ach, aj o tom sa pozhovárame potom,“ povedal Levin a zas sa začervenal až po uši.

„No dobre. Rozumiem,“ povedal Stepan Arkaďjič. „Nuž vidíš: pozval by som ťa k nám na obed, ale žena nie je celkom zdravá. No poviem ti čosi: ak ich chceš vidieť, iste budú teraz medzi štvrtou a piatou v zoologickej záhrade. Kitty sa korčuľuje. Zájdi si ta, ja sa stavím po teba a spolu pôjdeme niekde na obed.“

„Výborne, teda dovidenia.“

„Ale nezabudni, veď ťa poznám, zabudneš, alebo zrazu odídeš na dedinu!“ so smiechom kričal za ním Stepan Arkaďjič.

„Nie, iste nie.“

Levin vyšiel z pracovne a len keď už bol vo dverách, prišlo mu na um, že sa zabudol rozlúčiť s kolegami Oblonského.

„To je iste veľmi energický pán,“ povedal Grinevič, keď Levin odišiel.

„Veru je, môj milý,“ povedal Stepan Arkaďjič prikyvujúc. “To je šťastlivec! Má tritisíc desiatin v Karazinskom okrese, budúcnosť pred sebou, a koľko sviežosti! Nie ako my!“

„Čože‚ sa vy máte žalovať, Stepan Arkaďjič?“

„Ach, zle sa mám, veru zle,“ povedal Stepan Arkaďjič a ťažko si vzdychol.

Poznámky:

vii Kammerjunker – dvoran nižšej hodnosti v Rusku a Nemecku

viii Zemstvo - druh miestnej samosprávy v Rusku od roku 1864

ix strana

Koniec ukážky