Husiarik

Jakob Wassermann

Preklad: Mária Klimová

Text bol digitalizovaný z pôvodného vydania z roku 1948 a boli v ňom vykonané minimálne gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-156-5 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-157-2 (MOBI)

Prvá časť

Matka hľadá syna

1.

Krajina je meňavo zelená. Od Radnitzského údolia až po Holubie údolie ťahajú sa hlboké lesy, zväčša ihličnaté. Ale okolo dedín široko-ďaleko je všetko osiate, lebo tu obrábajú zeme od nepamäti. Okolo početných rybníkov je tráva vyššia, často taká vysoká, že z kŕdľov husí vidieť len zobáky, a keby nebolo počuť gagotanie, zdali by sa tieto zobáky akýmisi zázračnými; pohyblivými kvetmi.

Mestečko Eschenbach leží roztiahnuté na rovine. Je to zvyšok, kúsok stredoveku, ale cudzinci ho nepoznajú, veď je na hodiny vzdialené od železničnej trate. Najbližšie mestečko v širokom okolí železničného ruchu je Ansbach. Z Eschenbachu do Ansbachu premáva poštový voz. Práve tak dnes ako vtedy, keď tu ešte žil tkáč Gottfried Nothafft.

Mestské múry zarástli machom a brečtanom. Nad hrádzami ešte vždy stoja staré padacie mosty a vedú do ulíc chatrnými klenutými bránami. Domy majú výklenky a hodne prečnievajúce lomenicové strechy, ktorých skrížená väzba vyzerá ako spleť svalov.

Ľudia už nič nevedia o básnikovi, čo sa tu narodil a zaspieval pieseň o Parzivalovi. Možno v noci šepkajú o ňom studne, možno zavše v mesačnom svetle blúdi jeho tôňa okolo kostola a radnice. Ale ľudia o ňom už nevedia.

Tkáčov domček stál neďaleko hostinca „K volovi“, trošku bokom od cesty. Tri vydraté schody viedli k dverám a šesť oblokov hľadelo na námestie. Kto by si bol pomyslel, že duch veľkého priemyselného sveta si ničivo prekliesni cestu až do tohto zapadlého kútika!

Keď sa Gottfried Nothafft roku 1849 oženil – jeho žena Marianna bola jednou z dvoch sestier Hollriegelovských z Norimberga – vládal sa ešte slušne uživiť. Obaja túžili po dieťatku, ale celé roky márne. Gottfried často vravieval večierkami po práci, keď fajčil fajku na lavičke pred domom: „Ako by bolo krásne, keby sme mali syna!“ Tu Marianna mlčala a sklopila oči.

Neskôr už nič nevravieval, lebo nechcel ženu zahanbovať. Ale v tvári sa mu táto túžba zračila tým zreteľnejšie.

2.

Nastal deň, keď už bolo zrejmé, že remeslo upadlo. Tkáči v celej krajine bedákali. Už sa nevládali pretekať, zachvátilo ich akési ochromenie. Na trhu zrazu klesli ceny, zmenila sa aj akosť tovaru.

Stalo sa to koncom päťdesiatych rokov, keď z Ameriky doviezli nové tkáčske stroje. Tu už neosožila usilovnosť; lacný tovar, ktorý dokázal dodávať stroj, ukradol odbyt ručnej práci.

Gottfrieda Nothaffta to sprvu nemrzelo; veď aj koleso sa ešte chvíľu krúti, keď zahamujú hybnú silu.

Ale pomaličky strácal dobrú vôľu. Za zimu ošedivel a štyridsaťpäťročný bol strhaným človekom.

A tu, keď chudoba hrozivo stála predo dvermi a Mariannina povaha sa pošpinila nenávisťou, splnila sa túžba manželov a žena oťarchavela v desiatom roku manželstva.

Marianna nenávidela stroje. V snách vídala stroj ako obludu s oceľovými stenami, ktorá s potmehúdskym vreskom hltala ľudské srdcia. Roztrpčovala ju nespravodlivosť činnosti, ktorej sa v bezočivej bezstarostnosti darilo to, čo predtým vzniklo umne a prirodzene pod tkáčovými pozornými prstami.

Museli prepúšťať pomocníka za pomocníkom a krosná za krosnami vynášať na povalu. Deň čo deň sa Marianna vykrádala hore a celé hodiny sedela učupená pri náčiní, ktoré kedysi rozhýbala osožná, vedomá sila a ktoré sa teraz podobalo mŕtvolám.

Gottfried chodil po okolí predávať tovar, ktorý mal na sklade. Raz sa vrátil a doniesol kúsok strojovej látky, ktorú mu daroval istý obchodník v Nördlingene. „Len pozri, Marianna, čo je to zač, povedal a podal jej látku. Ale Marianna, celá zdesená, odtiahla ruku od tkaniva, akoby bola videla korisť vraha.

Po chlapcovom narodení strácali sa u nej chorobné pocity, zato Gottfried chradol z mesiaca na mesiac vždy väčšmi a väčšmi. A čo aj prežil tieto roky, nebol už veselý a netešilo ho už ani chlapcovo prospievame. Keď popredal vlastný tovar, prevzal na predaj cudzí a namáhavo sa s ním vláčil od dediny k dedine, v lete i v zime.

Doma síce žili skromne, ale Marianna bola presvedčená, že Gottfried uložil usporené peniaze, a určité mužove narážky posilňovali túto nádej. Veď medzi jeho čudácke životné názory patrilo aj nechať si ženu v neistote o skutočnom majetkovom stave. A keď sa pomery ustavične zhoršovali, už sa o tom ani nezmienil.

3.

Na Obilnom trhu v Norimbergu mal knihárstvo Jason Filip Schimmelweis, muž Marianninej sestry.

Schimmelweis bol Westfálčan. Z nenávisti k junkerom a farárom prešiel bývať do protestantského mesta na juhu a hneď spočiatku si pohotovou výrečnosťou vynútil u všetkých ľudí veľkú úctu. V dome, kde si zariadil obchod, bývala aj Terézia Höllriegelová a zarábala si na chlebík šitím. Nazdával sa, že má niečo peňazí, ale ukázalo sa, že to bolo primálo pre jeho ctibažnosť. Začal s ňou teda zaobchádzať, ako by ho bola oklamala.

Pohŕdal remeslom a chcel sa dostať vyššie. Namýšľal si, že je povolaný stať sa kníhkupcom. Ale na uskutočnenie tohto plánu mu chýbal potrebný kapitál. Tak len čupel namrzený v pivničnom skliepku a lepil a skladal a zlostil sa na osud a čítal vo voľných chvíľach socialistické a voľnomyšlienkárske spisy.

Bola jeseň, práve zúrila vojna s Francúzskom. Predpoludním došla správa o bitke pri Sedane. Vo všetkých kostoloch vyzváňali zvony.

Vtom, na veľké prekvapenie Jasona Filipa, vošiel do dielne Gottfried Nothafft. Dlhá patriarchálna brada a vysoká postava robili z neho dôstojný zjav, hoci v tvári vyzeral ustatý a mal vyhasnuté oči.

„Pozdrav Pán Boh, švagor,“ povedal a podal mu ruku, „vlasť sa má lepšie ako jej občania.“

Schimmelweis, ktorý nemal rád rodinné návštevy, odpovedal na pozdrav s opatrnou chladnosťou. Len keď sa dozvedel, že sa Gottfried zložil „U červeného kohúta“, vyjasnili sa mu črty. Opýtal sa, čo priviedlo švagra do mesta.

„Musím sa s tebou pozhovárať,“ odpovedal Gottfried Nothafft.

Šli do miestnosti za dielňou a tam si sadli. V očiach Jasona Filipa zračila sa už teraz odmietavá odpoveď na každú žiadosť, čo by ho stála námahu alebo peniaze. Ale bol príjemne sklamaný.

„Musím, ti povedať, švagor,“ začal Gottfried Nothafft, „že som si za tých devätnásť rokov, čo žijem zo ženou, usporil tritisíc toliarov. A pretože akosi cítim, že sa mi čoskoro môže stať, čo sa stáva ľuďom, prichádzam k tebe s prosbou, aby si prevzal peniaze do opatery pre Mariannu a chlapca. Dosť som sa natrápil, aby som sa ich nedotkol v posledných zlých časoch. Marianna nevie o nich a ani sa nesmie dozvedieť. Je len slabá žena a ženy sa nerozumejú do peňazí, nevedia, ako si ich treba vážiť, keď sa nahonobili v takom trpkom pote. Vo chvíľke núdze siahne po nich prv, ako sa spamätá, bude po peniazoch. Ale svojmu Danielovi chcem uľahčiť vstup do života, keď bude mať za sebou roky učenia a vyučenia. Má teraz dvanásť rokov, teda ešte dvanásť a s pomocou božou bude dospelým mužským. Marianne môžeš vypomôcť úrokmi a nežiadam od teba inšie, len aby si mlčal a otcovsky zaobchodil s chlapcom, keď mňa už nebude.“

Jason Filip Schimmelweis vstal a dojatý stisol ruku Gottfriedovi Nothafftovi. „Môžeš sa na mňa spoľahnúť ako na anglickú banku,“ povedal mu.

„Myslel som si to, švagor, a preto som prišiel.“

Odpočítal na stôl tritisíc toliarov v bankovkách a Jason Filip mu vystavil potvrdenku. Potom ho prehováral, aby prenocoval u neho, ale Gottfried Nothafft povedal, že sa musí vrátiť domov k žene a dieťaťu a vraj má dosť, že musel minulú noc prenocovať v rušnom meste.

Keď sa vrátili do dielne, sedela tam Terézia a držala na lone prvorodenča, trojročnú Filipínu. Dievča malo veľkú hlavu a škaredé ťahy. Gottfried si skoro nedožičil času pozhovárať sa so švagrinou. Neskoršie sa Terézia vyzvedala muža, čo chcel Nothafft. Jason Filip jej stručne odpovedal: „Chlapské obchody”.

O tri dni mu Gottfried poslal nazad potvrdenku. Na zadnú stránku napísal: „Načo mi je tento zdrap, len by ma mohol prezradiť. Mám Tvoje slovo, dal si mi ruku, a to mi stačí. Za priateľskú službu Ti ďakuje úprimne oddaný Gottfried Nothafft”.

4.

Ešte prv, ako nastal mier, Gottfried umrel. Pochovali ho na maličkom cintoríne pri múre a postavili mu kríž.

Jason Filip aj s Teréziou prišli na pohreb a ostali u Marianny tri dni. Marianna sa zhrozila, keď sa pri prezeraní pozostalosti nenašlo v dome ani dvadsať toliarov, a videla pred sebou len život, plný starostí a biedy. Vtedy jej boli skutočnou útechou rady a rozkazy Jasona Filipa a najmä jej uspokojilo srdce jeho vyhlásenie, že ju bude podporovať podľa svojich síl.

Rozhodli sa, že si zariadi skliepok a Jason Filip jej požičal sto toliarov. Zdalo sa, že Jason Filip je majetný. Hlavu nosil vysoko a okrúhle líčka prezrádzali, že sa vždy dobre naje. Rád bubnoval na obločné tabuľky a pritom si hvízdal. Hvízdal si marseillaisu, ale v Eschenbachu to nevedeli.

Daniel sa mu pozorne díval na pery a hvízdal za ním. Vtedy sa Jason Filip rozosmial, až sa mu bruško triaslo, a potom povedal, pripomenúc si smútočnú náladu: „Aký lotor!“

No chlapec sa mu nepáčil. „Zdá sa, že sa nebohý Gottfried neveľmi staral o neho,“ povedal, keď bol raz svedkom Danielovej neústupčivosti, „chlapec potrebuje mocnú ruku.“

Daniel počul jeho slová a posmešne pozrel strýcovi do tváre.

V nedeľu po nešporách sa manželia Schimmelweisovcii lúčili a Daniel nebol doma. Hostinského žena z hostinca „K volovi“ im zakričala, že videla chlapca ísť do kostola s organistom. Marianna bežala do kostola po neho. O chvíľku sa vrátila a povedala čakajúcemu Jasonovi Filipovi: „Chlapec sedí pri organe a nechce sa hnúť.“

„Nechce sa hnúť?“ vykríkol Jason Filip a okrúhle líčka mu blčali hnevom. „A to si dovolíš?“ A pobral sa do kostola, aby neposlušníka naučil poriadku.

Keď šiel hore schodmi na chór, stretol organistu, ktorý sa smial. „Iste hľadáte Daniela?“ opýtal sa. „Ešte vždy vypliešťa oči na organ a je ako očarený tou troškou hry.“

„Však ja to očarenie vyženiem z neho,“ šomral Jason Filip.

Daniel sedel pričupený na zemi za organom a nepohol sa, keď ho strýc zavolal. Bol celý zahrúžený a v očiach mal výraz, ktorý Jasona Filipa priviedol na myšlienku, že je chlapec vari nie celkom pri rozume. Schytil Daniela za plece a rozkríkol sa na neho: „Hneď poď so mnou domov!“

Daniel roztvoril oči, zobudil sa, uvedomil si zlostné rozhorčenie v cudzom hlase, vytrhol sa strýcovi a bezočivo vyhlásil, že ostane, kde je. Jason Filip sa rozzúril a chcel zase chytiť chlapca a násilím ho odviesť dolu. Vtom Daniel odskočil a kričal trasúcimi sa perami: „Nedotýkaj sa ma!“

Či už teraz kostolná tichosť pôsobila na Jasona Filipa tak výstražne a hrozivo, alebo či už nezvyčajná zlostnosť a náruživosť v skrčkových ťahoch ho donútila vzdať sa úmyslu, dosť na tom, zvrtol sa a bez slova odišiel.

„Už je najvyšší čas, pošta už čaká,“ kričala mu žena v ústrety.

„Krásny kvietok si to vychovávaš,“ povedal Marianne so zachmúrenou tvárou, „ešte sa dačo od neho dožiješ!“

Marianna hľadela do zeme. Bola prichystaná na takéto slová. Chlapec bol divý a zaťatý, sebecký neústupčivý v tom, čo si umienil, tvrdý a netrpezlivý, pohŕdal vžitými pravidlami – a toto všetko ju veľmi znepokojovalo. Akosi: sa jej zdalo, že osud prelial do chlapcovej povahy trochu aj bláznivej a mučivej nenávisti, ktorú živila v sebe v ťarchavosti.

5.

Jason Filip Schimmelweis opustil temnú pivničnú dieru na Obilnom trhu, prenajal si obchod na Muzeálnom moste a otvoril si kníhkupectvo. Dosiahol cieľ dlhoročných túžob.

Prijal aj pomocníka a Terézia sedávala celé dni pri pokladnici a učila sa viesť obchodné knihy.

Keď sa spýtala muža, kde vzal potrebný kapitál, odpovedal jej, že mu ho na mierne úroky požičal istý priateľ, ktorý dôveruje jeho obratnosti. Ale že sa zaviazal neprezradiť priateľovo meno.

Terézia mu neverila. Dušu mala plnú temných obáv. Neprestajne rozmýšľala, pozorovala a podozrievala. Potajomky pátrala po neznámom dobrodincovi, ale nenašla po ňom ani stopy. Keď sa z času na čas vypytovala Jasona Filipa, zlostne sa na ňu oboril. Nespomínalo sa ani vrátenie peňazí, ani platenie úrokov, ani v obchodných knihách nenašla záznam o pôžičke. Bola by musela veriť v zmoka, aby sa zbavila starostí, čo ju trápili celé roky. Ale v zmoka neverila.

Príroda ju neobdarila ani veselosťou, ani dobrotou. Pod ťarchou nerozlúštiteľnej hádanky stala sa z nej mrzutá manželka a náladová matka.

Keď mala v sklepe pokoj, vzala si raz tú, raz onú knihu a čítala. Raz román o vražde, raz zase klebetný traktát o tajných nerestiach. Čím mali privábiť publikum, ktorému bolo kupovanie kníh hriešnou márnivosťou? Čítala bez zvláštnej záľuby, len s akousi mrzutou zvedavosťou klebietky o živote na kniežacích dvoroch, o potlačených zradách všelijakých vyzvedačov, dobrodruhov a oplanov. Nevedomky si navykla posudzovať svet, do ktorého jej pohľad nemohol dosiahnuť, podľa kníh, v ktorých sa výplody morom nakazených mozgov zdali pravdivé.

Ale keď sa časom zvýšil blahobyt meštianskej triedy, opustil Jason Filip pochmúrnu sféru remesla. Bol to človek, čo sa vyznal v čase a rozpäl plachty, keď si bol istý, že ich napne priaznivý vietor. Zveril si člnok stále mocnejšiemu prúdu proletárskych partají a dúfal, že získa tam, kde spolu patril srdcom. Ukázal mešťanovi čelo buriča a núkal robotníkovi počestné práva. Bolo len treba nájsť si cestu nahor. Nejeden bezvýznamný kramárik si teraz mohol zameniť vlhké izby za vilu na predmestí, ktorú si zariadil nádherným náradím, ba mohol si synov poslať do cudziny.

Teraz sa aj staré ríšske mesto zobudilo z romantickej driemoty. Aj ak kedysi vznešené kostoly, krásne klenuté mosty a ošarpané domy tvorili čosi plné zmyslu a života, boli teraz už prežitkom a z hradu a hradieb a z ohromných okrúhlych veží stali sa zrúcaniny šťastne prežitého času snov. Do ulíc položili koľajnice, napäli zhrdzavené reťaze, na ktoré navešali škaredé lampáše, ďaleko od vchodu do úzkych uličiek. Továrne a komíny orámovali ctihodný a pitoreskný, mäkký obraz ako železný rám maľbu starého majstra.

„Moderný človek musí mať povetrie a svetlo, povedal Jason Filip Schimmelweis a štrngal peniazmi vo vrecku nohavíc.

6.

Daniel chodil do gymnázia v Ansbachu. Mal dosiahnuť len oprávnenie na ročnú vojenskú službu a potom prijať miesto v obchode. Tak sa dohovorili Jason Filip s Mariannou.

V učení prejavil len málo dychtivosti. Učitelia krútili nad ním hlavami. Takéhoto tvora ešte nepoznali, hoci mali vynikajúce skúsenosti. Radšej načúval bučanie kráv a čvirikanie vrabcov ako najosvedčenejšie gramatilcké pravidlá. Mnohí si mysleli, že je sprostý, niektorí, že je prefíkaný. Preškriabal sa z triedy do triedy, hoci biedne, iba s pomocou zázračnej schopnosti uhádnuť výsledok a v najkritickejších momentoch s pomocou a príhovorom kantora Spindlera.

Rodiny, ktoré mu poskytovali dobrodenie stravy zadarmo, ponosovali sa na jeho zlé správanie. Žena súdneho radcu. Káhnová, mu zakázala prístup do domu pre neokrôchanú odpoveď. „Bedári musia byť pokorní”, zakričala za ním.

Kantor Spindler bol človek, ktorý vyhlasoval o sebe plným právom, že bol povolaný na čosi väčšieho, ako skysnúť sa v okresnom meste. Biele kučery mu lemovali tvár, ktorú zušľachťovala melanchólia a zničené ideály a ilúzie.

Raz v neďeľu ráno vstal pri východe slnka a kráčal krajom. Keď prišiel k prvému humnu pri dedinke Dautenwinden, zazrel spoločnosť muzikantov, ktorí predošlý večer, ba dlho do noci vyhrávali do tanca a ktorí sa práve dvíhali zo sena a striasali mrvu zo šiat a z vlasov. A hore pod otvoreným vedrom na šope ležal v slame Daniel Nothafft a so zahĺbenou a zaujatou tvárou namáhal sa vylúdiť melódiu z flauty, ktorú si vyprosil od ktoréhosi z hudobníkov.

Kantor zastal a díval sa nahor. Muzikanti sa smiali, ale on sa nesmial s nimi. Dlho trvalo, kým ho zazrel neobratný flautista, ktorý sa potom spustil dolu a chcel sa odkradnúť s plachým pozdravom. Ale kantor mu zastúpil cestu. Šli potom spolu a Daniel rozprával, že sa od včerajšieho odpoludnia nemohol odlúčiť od muzikantov. Štrnásťročný chlapec sa nevedel dobre vyjadriť, ale bolo to vraj, ako by ho akási vyššia moc bola donútila dýchať spoločné povetrie s ľuďmi, čo vyhrávajú.

Od toho dňa tri roky chodil Daniel dva razy do týždňa ku kantorovi, ktorý ho čo najdôkladnejšie vyučoval kontrapunkt a harmóniu. Boli to okrídlené, posvätné hodiny. Aj kantor bol šťastný, že môže podporovať náklonnosť, ktorej rozvoj sa mu zdal odmenou za dlhoročnú samotu bez ozveny. Zúfalá náruživosť, vzpínanie a tlmene-divé zúrenie, ktoré sa mu ozývali aj z bytosti, aj z prvých kompozičných pokusov mladého žiaka, zapríčinili mu hneď na začiatku mnoho starostí, ale usiloval sa uchlácholiť ich prirovnávaním k presláveným hudobníkom a majstrom v umení.

A tak nastal čas, keď si Daniel mal zarábať na živobytie.

7.

Vtedy sa kantor vybral do Eschenbachu pozhovárať sa s Mariannou Nothafftovou.

Marianna ho nepochopila. Skoro ho vysmiala.

Doteraz chápala hudbu len ako brnkanie verkľa, spev telocvičného spolku alebo pochod vojenskej kapely. Mal by Daniel blúdiť svetom a fidlikať predo dvermi? V jej očiach bol kantor bláznom. Stisla ruky a načúvala ho ako človeka, čo plytvá daromnými rečami o veľkom nešťastí. Kantor videl, že jeho moc je práve taká obmedzená ako jeho svet, a musel odísť bez toho, aby bol niečo vykonal.

Marianna napísala Jasonovi Filipovi Schimmelweisovi.

Bolo takmer vidno, ako si Jason Filip prehrabával pohyblivými prstami. červenobrnavú bradu a pohŕdavo žmurkal očami. Bolo počuť celú ostrosť severonemeckého jazyka, keď písal Danielovi: „Nič inšieho som nečakal od Teba, len že Ti je najtúžobnejším želaním stať sa vyvrheľom. Môj milý chlapče! Alebo sa podrobíš a rozhodneš stať sa poriadnym členom ľudskej spoločnosti, alebo odtiahnem od vás ruku. A ráč si láskavo domyslieť, aký potom bude osud tvojej matky, veď nemôže vyžiť z predaja haringov a korenia, keď sa pán syn u nej priživuje”.

Daniel roztrhal list na drobnučké kúsky a vyhodil ich oblokom do vetra, kým matka plakala.

Potom šiel do lesa, blúdil do večera a prenocoval v dutine stromu.

8.

Mali by sme rozprávať o zaťatom odpore, o neláskavých slovách z tej i onej strany, o prosbách a bedákam, o neplodných výstrahách a trpkých rečiach, o zatrpklom mlčaní.

Ako Daniel uteká a vracia sa a ako neosožne trávi, deň za dňom a ako sa rúti krajom a leží pri močiaroch vo vysokej tráve a ako v noci vyskakuje zo spánku a otvára obloky a nadáva tichu a závidí oblakom, že sa môžu vznášať.

A ako matka ide za ním, keď sa vkĺzne do komôrky, a tisne ucho na dvere a vchádza za ním a vidí horieť sviečku a ide k nemu, ide k jeho posteli a hrozí sa jeho blyštiacich očú, čo sa zatemňujú, keď sa priblíži. A ako ešte raz prosí a modliká, plná rozpomienok na prvé starosti o neho, a čaká, že večer a pohľad na jej slabosť spraví ho poslušným. A ako sa on potom díva na ňu a zároveň sa vnútorne láme a sľubuje, že spraví všetko, čo od neho požaduje.

Ako potom v Ansbachu u obchodníka s kožou Hamechera sedí Daniel na baloch tovaru, v dlhej pustej bráne alebo na pivničných schodoch alebo na sýpke a sníva, sníva. A ako sa zhovievavý údiv pána Hamechera mení najprv na úžas, potom na rozhorčenie a ako po pol roku vyhadzuje neosožného pomocníka.

Ako mu potom Jason Filip ešte raz poskytuje milosť odpustenia a pokladá nové prostredie s novými ľuďmi za pedagogicky prospešné, hoci len preto, aby zmiernil osudný vplyv kantora Spindlera. Ako spomínajú Bayreuth a nikto nebadá Danielov ohnivý úžas, lebo nepoznajú meno Richarda Wagnera a poznajú len meno tamojšieho obchodníka s vínom, Maiera. Ako prichádza do Bayreutha, do Jeruzalema svojich túžob, ako sa naoko núti do usilovnosti, len aby mohol ostať tam, kde slnce, povetrie a zem, zvieratá, smetiská a skaly vydychujú hudbu, o ktorej sa vyslovil kantor Spindler, že ju síce tuší, ale že je pristarý, aby ju pochopil a aby si ju obľúbil.

A ako napriek všetkému úsiliu byť osožným maľuje pod účty hlavičky nôt a v pustých sklepeniach si pospevuje čudné piesne a nechá vytiecť celý sud vína, lebo drží na kolenách otvorené anglické suity.

A ako sa kradne na skúšku do divadla slávnostných hier, ako ho príčinlivý vrátnik vyhadzuje a ako sa pritom zoznámi s Andrejom Döderleinom, ktorý je profesorom na hudobnej škole v Norimbergu a neúnavným apoštolom nového božstva. A ako si namýšľa, že sa Döderlein snaží pochopiť ho i pomôcť mu a prejavuje mnoho radosti nad divým zápalom a blčiacou oddanosťou chránenca. A ako Daniel, opojený povrchným a nezáväzným sľubom, že dostane voľné miesto na profesorovej škole, ukáže chrbát mestu v noci a v hmle a vyberie sa pešo na cestu do Eschenbachu. Ako sa vrhá pred matku, ba až sa zvíja pred ňou, modliká, zaprisahá, vraví skoro nesúvisle, usiluje sa ju presvedčiť, aby zmenila úmysly Jasona Filipa, usiluje sa jej vysvetliť, že mu život, blaženosť, pokoj krvi a srdca závisí len od tohto, len od tohto, a ako ona, predtým taká dobrotivá, je zrazu tvrdá, tvrdá ako skala a chladná ako ľad, a nič neverí, nič nevníma, nič nechápe, iba hrôzu jeho chorobného poblúdenia, ako to nazýva.

O tomto všetkom by sme mali rozprávať, ale to sú udalosti, ktorých následky sú také zrejmé, ako zrejme je iskra a dym produktom ohňa. Ba ešte zrejmejšie, veľmi časté a vždy rovnaké.

Sú to starodávne predsudky o cigánskom a bludárskom živote, čo sa zahniezdili v Marianninom srdci, lebo všetci jej predkovia a predkovia mužovi si počestné remeslom zarábali chlieb. Nechápe, čo by Daniel dosiahol, keby dostal voľné miesto na Döderleinovej škole, veď nemá v ruke nič, aby sa pretĺkol životom. Učil sa u kantora hrať na klavíri, chce sa teda v hre zdokonaliť a s týmito znalosťami si zarábať. Marianna krúti hlavou. Rozpráva jej o veľkosti‘ umenia, o tom, ako umelec obšťastňuje svet, o nesmrteľnosti, ktorú môže dosiahnuť, a že mu hádam osud dožičí vytvoriť niečo, čo človek len raz môže uskutočniť. Ona myslí, že zase zabŕdol do starého blúznenia a usmieva sa pohŕdavo. Tu sa odvráti od nej v duši a nie mu je už matkou.

Keď sa Jason Filip dozvedel, čo sa tu porobilo, neodradila ho nepohodlná cesta a zjavil sa v Marianninom skliepku ako anjel pomsty. Daniel sa ho už nebál, veď už nič nečakal od neho. Potajomky sa musel smiať, keď videl, ako sa zlostí tento nízky chlapík s krátkym hrdlom. Pritom na tvári Jasona Filipa s červenými lícami ešte vždy blčali ľstivé a pohŕdavé svetielka, lebo bol prihrdý na seba a nechcel sa postaviť celou váhou osobnosti proti bezvýznamnému rojčeniu devätnásť ročného chlapčiska.

Kým vravel, iskril očkami a červeným jazýčkom oblizoval s výrečných perí niekoľko neposlušných fúzikov, stál Daniel, opretý o pánty, s rukami, skríženými na prsiach, a pozoroval raz matku, čo sedela v kúte pohovky mlčanlivá a ostarená, raz olejový portrét otcov, čo visel naproti na stene. Maľoval ho priateľ Gottfrieda Nothaffta, priateľ z mladosti, ktorý zmizol zo sveta ako jeho ostatné obrazy. Znázorňoval mužského vážneho správania a pripomínal stredovekého cechovného majstra s kniežacím výzorom. Vtedy Daniel rozpoznal cestu, ktorá ho radom pokolení doviedla až sem.

Keď sa teraz zahľadel do tváre Jasona Filipa, pozdalo sa mu, že badá v nej nepokoj zlého svedomia. Zdalo sa mu, že tento človek nekoná z presvedčenia, že tento človek bol už vopred rozhodnutý nesúhlasiť. A zdalo sa mu aj, že nielen tento človek a jeho náhodou oprávnená zlosť, ale že celý svet začal boj a sprisahanie proti nemu, aby ho prenasledoval. Nechcelo sa mu už vyčkať koniec rečníckeho výkonu Jasona Filipa a odišiel z izby. Jason Filip zbledol. „Neklamme sa, Marianna, chovala si si hada na vlastných prsiach,“ povedal.

Daniel stál na námestí pred Wolframovou studňou a vystavil sa purpurovým lúčom zapadajúceho slnka. Naokolo horeli skaly i skrížené hrady v múroch domov a slúžky, čo prichádzali s vedrami po vodu, hľadeli prekvapené na plne ožiarené nebo. V tejto chvíli bola mu vlasť drahá. Keď Jason Filip vyšiel na námestie, kde na rohu čakal poštový voz, usiloval sa, aby ho Daniel nezazrel, a obchádzal okľukou okolo neho. Ale Daniel sa obrátil a pevne uprel oči na ponáhľajúceho sa a trpko bokom hľadiaceho mužského.

Takéto dačo sa stále opakuje. Ani v tom niet nič čudného, že sa utečenec obzrie a prenasledovateľovi naženie strach.

Koniec ukážky