Rozprávky o Pánu Bohu

Rainer Maria Rilke

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Ferdinand Katona - Krajina s jarnými oblakmi (voľné dielo)

Digitalizované z pôvodného vydania z roku 1948. V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-160-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-161-9 (MOBI)

Venovanie

Priateľka moja, raz som vám vložil do rúk túto knihu a vy ste si ju obľúbili ako nikto predtým. Nuž myslím teda, že kniha vlastne patrí vám. Dovoľte preto, aby som nielen do vašej, ale aj do všetkých kníh tohto nového vydania vpísal vaše meno. Aby som napísal:

Rozprávky o Pánu Bohu patria Elien Keyovej.

Rainer Maria Rilke

Rozprávka o Božích rukách

Nedávno zarána som stretol pani susedku. Pozdravili sme sa.

„Aká utešená jeseň!“ povedala po chvíľke a pozrela na nebo. Aj ja som pozrel nahor. Bolo naozaj veľmi jasné ráno, zriedkavé v októbri. Zmohol som sa napochytre tiež len na hlasnú poznámku: „Aká utešená jeseň!“ a trošku som rozhodil ruky. A pani susedka prikývla na súhlas. Chvíľku som sa na ňu díval. Tak milo dvíhala a skláňala dobrácku tvár. Mala ju dosť veselú len okolo perí a na sluchách boli drobné, zvislé vrásky. Kde ich len nabrala? A v tom som sa opýtal z čista jasna: „A vaše dievčatká?“ Na okamih jej zmizli z tváre vrásky, ale hneď sa zas stiahli, ešte hlbšie. „Zdravé sú, vďaka Bohu, ale -“. Pani susedka vykročila a ja som šiel popri nej naľavo, ako sa svedčí. „Viete, obe sú teraz vo veku, keď sa deti celé dni len vypytujú. Ale, čo vravím celé dni, ustavične, až do tmavej noci.“

„Áno,“ zahundral som, - „nastane čas.. Ale nedala sa vyrušiť: „A nie, hádam: Kam ide táto dráha? Koľko hviezd je na nebi? Či je desaťtisíc viac ako mnoho? Ale vypytujú sa celkom iné veci! Napríklad: Vie Pánbožko aj po čínsky? A: Ako vyzerá Pán Boh? Ustavične sa vypytujú len na Pána Boha! Na to im predsa nevieme odpovedať...“

„Nie, pravdaže nie,“ súhlasil som, „máme síce určitú mienku...“

„Alebo o božích rukách, čože im môžem...“

Pozrel som susedke do očí. „Dovoľte,“ povedal som veľmi zdvorilo, „práve ste spomenuli božie ruky - však?“ Susedka prikývla. Myslím, že bola trošku prekvapená. „Áno,“ poponáhľal som sa doložiť, „náhodou viem čosi o božích rukách. Náhodou,“ dodal som chytro, keď som videl, že vytreštila oči, „celkom náhodou - som... no,“ dokončil som dosť rozhodne, „porozprávam vám, čo viem. Ak máte chvíľku času, odprevadím vás domov, to mi práve postačí.“

„Dobre,“ povedala, keď som ju konečne pustil k slovu, ale ešte vždy prekvapená, „nechceli by ste, hádam, radšej rovno deťom?“

„Ja a rozprávať priamo deťom? Nie, milá pani, to nejde, to je úplne nemožné. Viete, keď sa musím zhovárať s deťmi, hneď som v pomykove. Nie je to síce taká chyba. Ale deti by si mohli vysvetľovať môj zmätok tak, že ich, hádam, chcem oklamať... A keďže mi záleží najmä na pravdivosti mojej rozprávky - potom ju môžete porozprávať deťom. Veď to iste lepšie dokážete. Vy ju pekne rozvediete, prikrášlite, a ja vám ju porozprávam len čo najprostejšie a najstručnejšie. Áno?“

„Dobre, dobre,“ roztržito povedala susedka.

Premýšľal som. „Na počiatku...“ ale hneď som sa zarazil. „Pani susedka, vari môžem predpokladať, že viete, čo všetko by sa deťom najprv malo rozpovedať. Napríklad o stvorení...“ Nastala dosť dlhá prestávka. Potom: „Áno - a na siedmy deň...,“ dobrá žena rozprávala vysokým a pichľavým hlasom. „Dosť!“ povedal som ,,veď chcem spomenúť tie skoršie dni, lebo práve o tie nám ide. Teda, ako vieme, Pán Boh začal dielo tým, že stvoril pevnú zem, oddelil ju od vôd a rozkázal svetlu, aby svietilo. Potom zázračne rýchlo stvoril nehybné veci, myslím tie veľké, skutočné veci, ako bralá, vrchy, strom a podľa neho množstvo stromov.“ Už dobrú chvíľku som počul kroky za nami, ktoré nás ani nepredbiehali, ani nezaostávali. Vyrušovali ma, a akosi som sa poplietol v rozprávke o stvorení, keď som pokračoval nasledovne: „Len vtedy možno pochopiť túto rýchlu a úspešnú tvorivosť, keď pripustíme, že v božej hlave iba po dlhom, hlbokom rozmýšľaní bolo všetko premyslené prv, ako.. Tu nás kroky napokon dohonili a votrel sa k nám nie práve príjemný hlas: „Ach, iste sa zhovárate o pánu Schmidtovi, odpusťte...“ Zlostne som pozrel na ženu, čo sa nám pripojila a pani susedka bola celkom zmätená: „Hm,“ odkašľal si, „nie, - vlastne - áno - práve sme sa zhovárali tak akosi -.“

„Aká utešená jeseň,“ povedala zrazu druhá pani, ako by sa nič nestalo, a červená, drobná tvárička sa jej ligotala. „Áno,“ počul som odpoveď pani susedky: „Pravdu máte, pani Skokanka, zriedkavo krásna jeseň!“ Potom sa panie rozlúčili. Pani Skokanka sa ešte chichotala: „A pozdravujte si detičky.“ No moja milá susedka už na to nedbala. Veď bola zvedavá na moju rozprávku. Ale ja som tvrdil nepochopiteľne tvrdo: „Teraz už neviem, kde sme prestali.“

„Práve ste vraveli čosi o božej hlave, totiž…“, pani susedka sa veľmi začervenala.

Poľutoval som ju úprimne, preto som chytro pokračoval: „Nuž, všimnite si teda, kým Pán Boh tvoril iba veci, nemusel sa ustavične dívať na zem. Veď sa tam dolu nič nemohlo stať. Vietor už síce vial ponad vrchy, veľmi podobné oblakom, ktoré už dlho poznal, ale vrcholcom stromov sa ešte vyhýbal, akosi im nedôveroval. A to bolo Pánu Bohu po vôli. Veci stvoril, aby som tak povedal, vo sne. Ale už pri zvieratách ho začala robota zaujímať. Skláňal sa nad ňou a len zriedka zdvihol široké obrvy, aby letmo pozrel na zem. A úplne na ňu zabudol, keď okolo neho zašumeli krídla. Preletel popri ňom anjelik a spieval: ‚Bože, ktorý všetko vidíš...’

Pán Boh sa zarazil. Anjel pre neho zhrešil, veď práve zaspieval lož. Boh-Otec chytro pozrel nadol. A pravda, tam sa už stalo čosi, čo sa ťažko dalo napraviť. Akési vtáčatko, ako by v strachu, zmäteno poletovalo sem a ta nad zemou a Pán Boh ho nemohol zaviesť domov, lebo nevidel, z ktorého lesa nebožiatko-vtáča vyletelo. Veľmi sa nahneval a povedal: „Vtáci majú sedieť, kam som ich posadil.“ Ale rozpomenul sa, že ich na prosbu anjelov obdaril krídlami, aby aj na zemi bolo niečo, podobné anjelom, a ešte vinšmi -a namrzel sa, keď im to zišlo na um. Nuž, v takomto duševnom stave, nič tak neosoží ako práca. A Pán Boh, zamestnaný tvorením človeka, onedlho sa zas rozveselil. Pred sebou ako zrkadlá mal oči anjelov, v nich si premeriaval vlastné črty a pomaličky a opatrne tvoril z gule, čo mu ležala v lone, prvú ľudskú tvár. Čelo sa mu podarilo. Omnoho ťažšie mu bolo urobiť obe nosné dierky, aby boli symetrické. Skláňal sa nad prácou vždy nižšie a nižšie, kým ho zas čosi neovialo. Pozrel nahor. Predošlý anjelik sa vznášal okolo neho. Ale tentoraz nebolo počuť chválospev, lebo chlapiatku vyhasol hlas po klamstve, ale podľa pohybov perí Pán Boh rozoznal, že anjel ešte vždy spieval: „Bože, ktorý všetko vidíš.“ Práve vtedy pristúpil k Pánu Bohu svätý Mikuláš, ktorého si Pán Boh neobyčajne ctil, a povedal pod dlhočizné fúzy: „Tvoje levy sedia pokojne, sú to veľmi nafúkané tvory, to ti musím povedať! Ale akési psica lieta až na samom kraji zeme, terierik, vidíš, hneď a zaraz spadne.“ A Pán Boh naozaj zazrel čosi veselého, bieleho ako svetielko tancovať sem a ta v končinách Škandinávie, kde je zem už strašne okrúhla. A poriadne sa nahneval a oboril sa na svätého Mikuláša, ak sa mu vraj božie levy nepáčia, aby skúsil stvoriť iné. Nato svätý Mikuláš odišiel z neba a tak zabuchol dvere, že spadla hviezda a práve teriérovi na hlavu. Teraz už bolo nešťastie dovŕšené a Pán Boh musel uznať, že sám všetko zapríčinil, a rozhodol sa, že už nespustí oči zo zeme. A tak sa aj stalo. Prenechal prácu rukám, veď aj tie sú múdre, a čo aj bol veľmi zvedavý, ako bude vyzerať človek, nespúšťal oči so zeme, na ktorej sa teraz, ako by na protiveň, nechcel pohnúť ani lístoček. Ale aby sa po všetkej lopote aspoň trošičku potešil, rozkázal Pán Boh rukám, aby mu človeka najprv ukázali, a len potom ho prepustili do života. Ustavične sa spytoval, ako deti, keď sa hrajú na schovávačku: ‚Už?“ Ale namiesto odpovede počul len miesenie vlastných rúk a vyčkával. Zdalo sa mu to už pridlho. Vtom zrazu videl čosi temného padať priestorom, ako by to padalo z jeho blízkosti. Plný zlého tušenia zavolal ruky. Prišli celé pobabrané hlinou, horúce a trasľavé. ‚Kde je človek?“ okríkol ich. Vtedy sa pravica oborila na ľavicu: ‚Ty si ho pustila!“ ‚Prepáč, povedala podráždená ľavica, ‚ty si ho chcela sama spraviť a mňa si nepripustila ani len k slovu? ‚Veď ty si ho práve mala držať!“ A pravica sa rozohnala. Ale potom sa spamätala a obe ruky sa rozvraveli ako opreteky: ‚Človek bol taký netrpezlivý. Už-už chcel žiť. Nemôžeme za to, naozaj nemôžeme, obe sme nevinné?

Ale Pán Boh sa vážne nahneval. Odtisol obe ruky; veď mu zakrývali výhľad na zem: „Nepoznám vás už, robte si, čo chcete?“ A od tej chvíle i ruky sa usilovali robiť, čo chceli, ale mohli ho začínať, čo ako sa namáhali. Lebo bez Boha niet dokončenia. Napokon ich to omrzelo. A teraz vraj obe kľačia celé dni a kajajú sa, aspoň tak sa povráva. Ale nám sa zdá, ako by Boh odpočíval, keď sa hnevá na vlastné ruky. A ešte vždy nenastal siedmy deň?“

Mlčal som chvíľku. Pani susedka ju veľmi rozumne využila: „A myslíte, že sa už nikdy nezmieria?“

„Ach, zmieria,“ povedal som, „aspoň dúfam?“

„A kedy to bude?“

„Nuž, keď sa Pán Boh dozvie, ako vyzerá človek, ktorého prepustili božie ruky proti božej vôli.“

Pani susedka rozmýšľala, potom sa zasmiala: „Ale treba mu teda len pozrieť nadol..?“ „Odpusťte,“ povedal som spôsobne, „vaša poznámka svedčí o dôvtipe, ale som nedokončil rozprávku. Teda, keď ruky odstúpili a Boh sa znovu zahľadel na zem, prešla už zas minúta, alebo, povedzme, tisícročie, čo je, ako vieme, jedno. Namiesto jedného človeka, boli na zemi už milióny ľudí. Ale všetci už boli oblečení. A pretože práve vtedy bola veľmi škaredá móda, ktorá nepekne skresľovala aj tváre, získal si Pán Boh celkom nesprávny a (nechcem to zatajiť) veľmi zlý dojem z človeka.“

„Hm,“ začala susedka a chcela dačo poznamenať. Nedbal som na to a dokončil som veľmi dôrazne: „A preto je veľmi potrebné, aby sa Pán Boh dozvedel, aký je človek v skutočnosti. Tešme sa, že sa nájdu ľudia, čo mu to povedia...“ Ale pani susedka sa ešte netešila: „A kto to má byť, prosím?“

„Proste deti a z času na čas aj ľudia, čo maľujú, básnia, stavajú...“

„Čo stavajú, kostoly?“

„Áno, a aj inšie, vôbec...“

Pani susedka pomaly krútila hlavou. Predsa sa jej len ešte všeličo zdalo veľmi čudné. Prešli sme už popred jej dom a teraz sme sa pomaly vracali. Zrazu sa veľmi rozveselila a rozosmiala: „Ale, aký nezmysel, veď Pán Boh predsa všetko vie. Iste všetko presne vedel, napríklad aj to, odkiaľ prišiel vtáčik.“ Dívala sa na mňa víťazným pohľadom. Trošku som sa zmiatol, priznávam sa. Ale keď som sa spamätal, podarilo sa mi zas vystrúhať náramne vážnu tvár: „Milá pani,“ poúčal som ju, „to je už zas osobitná rozprávka. Ale, aby ste si nemysleli, že sa iba vyhováram (pravdaže teraz prudko odporovala), poviem vám v krátkosti: Pán Boh má prirodzene všetky schopnosti. Ale prv, ako ich mohol - aby som tak povedal - upotrebiť na svete, zdali sa mu všetky jedinou veľkou mocou. Neviem, či sa vyjadrujem dosť zreteľne. Ale zoči-voči stvoreným veciam špecializovali sa mu schopnosti a stali sa do určitého stupňa: povinnosťami. Namáhal sa zapamätať si ich všetky. Veď predsa vznikajú rozpory. (Podotýkam: toto všetko vravím iba vám, nemusíte to potom rozprávať deťom.)“

„Ale, ako vám to len mohlo zísť na um,“ chlácholila ma poslucháčka.

„Všimnite si, keby bol popri ňom preletel anjel a keby bol spieval: »Bože, ktorý všetko vieš,« bolo by bývalo všetko v poriadku...“

„A táto rozprávka by bola zbytočná?“

„Pravdaže,“ potvrdil som jej. A chcel som sa rozlúčiť. „Ale viete to všetko celkom určite?“

„Viem to celkom určite,“ odpovedal som skoro slávnostne. „Dnes, veru, budem mať deťom čo rozprávať!“

„Rád by som to aj ja počul. Zbohom.“

„Zbohom,“ odpovedala.

Potom sa ešte vrátila: „Ale prečo práve tento anjel...“

„Pani susedka,“ povedal som a prerušil som ju, „pozorujem, že obe vaše milé dievčatká sa nevypytujú toľko preto, že sú deti -“

„Ale?“ opýtala sa susedka zvedavo. „No, lekári vravia, že existuje určitá dedičnosť.. Pani susedka mi pohrozila prstom. No jednako sme sa rozišli ako priatelia.

Keď som sa neskôr zas stretol s milou susedkou, (bolo to síce po dosť dlhom čase), nebola sama a nemohol som sa dozvedieť, či a s akým úspechom rozprávala dcérkam moju rozprávku. Ale pochybnosti mi rozptýlil list, ktorý som onedlho dostal. Lenže odosielateľ mi nedovolil list uverejniť, preto sa musím uskromniť a porozprávať len to, ako sa končil, ale aj z toho sa dozvieme celkom zreteľne, od koho bol. Končil sa nasledujúcimi slovami: „Ja a ešte päť detí, preto, lebo mi na tom záleží.“

Hneď, ako som list dostal, odpovedal som naň nasledovne: „Milé deti, rád verím, že sa Vám páčila rozprávka o božích rukách. Aj mne sa páči. Ale aj tak nemôžem prísť k Vám. Nehnevajte sa na mňa. Ktovie, či by som sa Vám páčil. Nemám pekný nos, a keď má na končeku - čo zavše býva -- ešte aj červený pupáčik, stále by ste sa dívali iba na túto bodku a obdivovali ju, a vôbec by ste nenačúvali, čo rozprávam trošku nižšie pod ňou. A hádam by sa Vám aj snívalo o pupáčiku. A toto by sa mi, veru, nepáčilo. Preto navrhujem iné východisko. Máme (aj okrem mamičky) veľmi mnoho spoločných priateľov a známych, čo už nie sú deťmi. Veď vycítite, ktorí sú to. Im z času na čas porozprávam rozprávku a oni Vám ju vyrozprávajú krajšie, ako to viem ja. Lebo medzi našimi priateľmi je mnoho veľkých básnikov. Neprezradím Vám, o čom budú moje rozprávky. No keďže Vás nič tak nezaujíma, keďže Vášmu srdiečku nie je nič bližšie ako Pán Boh, kedykoľvek len budem môcť, porozprávam Vám všetko, čo o ňom viem. Ak by ste v rozprávkach našli dačo nesprávneho, napíšte mi zas pekný list, alebo mi odkážte od mamičky. Možno sa neraz aj zmýlim, veď, veru, už veľmi dávno som počúval najkrajšie rozprávky, a odvtedy som si musel zapamätať mnoho iných rozprávok, a nie takých krásnych. Tak už býva v živote. A jednako je život skvostný: aj o tomto častejšie počujete v mojich rozprávkach. Teda Vás pozdravujem. - Ja tiež len preto, že mi na tom veľmi záleží.“

Koniec ukážky