Les šumí

Vladimir Galaktionovič Korolenko

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Ivan Ivanovič Šiškin - Sosnový háj (1898), voľné dielo

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-158-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-159-6 (MOBI)

Les šumí

(Legenda z Polesia)

Bolo a machom zarástlo.

I

Les šumel...

V tomto lese vždy šumelo – rovnomerne, ťahavo, ako ozvena ďalekého vyzváňania, pokojne a nezreteľne ako tichá pieseň bez slov, ako nejasná rozpomienka na minulosť. V lese ustavične šumelo, veď to bol starý, hustý borový les, ktorého sa ešte nedotkla píla a sekera drevára. Vysoké storočné borovice s červenými mohutnými pňami stáli ako pochmúrne rady vojska. Hore sa tesno zomkli zelenými vrcholcami. Dolu bolo ticho, voňalo živicou. Pokrovcom borového ihličia, ktoré zasypalo prsť, predierala sa bledá papraď, hrdo rozostrela čarovné kysce a stála nehybne, ani nezachvela lístkom. Vo vlhkých kútikoch sa dvíhali vysoké steblá zelených tráv. Biely rebríček skláňal oťažené hlavičky ako v tichej vyčerpanosti. Ale hore sa bez konca a bez prestania vznášalo šumenie lesa ako smutné vzdychanie starých borovíc.

No, teraz sa tieto vzdychy ustavične prehlbovali a mohutneli. Šiel som na koni lesným chodníčkom a čo aj som nevidel nebo, podľa toho, ako sa v lese stmievalo, cítil som, že sa nad ním ticho dvíha ťažká mrákava. Bolo už dosť neskoro. Pomedzi pne sa ešte tu a tam predieral kosý lúč západu, ale v húšťavách sa už plazila hmlistá temrava. Podvečer sa chystalo na búrku.

Na dnešok som sa už musel zriecť každej myšlienky na poľovačku. Bolo na čase dostať sa aspoň na nocľah ešte pred búrkou. Môj kôň klopkal kopytom do obnažených koreňov, erdžal a ostril uši, započúvaný do mocne hučiacej lesnej ozveny. Sám zrýchľoval kroky ku známej horárničke.

Zabrechal pes. Pomedzi zrednuté pne sa mihajú obielené steny. Belasý prúd dymu sa prevíja pod prečnievajúcou zeleňou. Nahnutá chalúpka s chrapaľou strechou sa pritúlila pod stenu červených pňov. Ako by vrastala do zeme, zatiaľ čo strojné a hrdé borovice vysoko nad ňou kývajú korunami. Vprostred poľany stojí skupinka mladých dubov, tesno zomknutých dokopy.

Tu žijú zvyčajní spoločníci mojich poľovníckych výprav – horári Zachar a Maxim. No teraz zrejme ani jeden je nie doma, lebo nikto nevychádza na brechot ohromného ovčiarskeho psa. Iba starý dedo s plešivou hlavou a šedivými fúzami sedí na lavičke na podstení a láta si krpec. Fúzy dedovi ovisli skoro až po pás, oči hľadia smutne, ako by sa dedo neprestajne na čosi rozpomínal a nemohol sa rozpomenúť.

– Dobrý večer, dedo! Je niekto doma?

– Ech! – krúti dedo hlavou. – Niet ani Zachara, ani Maxima, ba aj Modrta zabehla do lesa za kravou... Krava kdesi ušla – môžbyť, medvede... roztrhali... Veru tak, niet nikoho!

– No, nič to. Posedím si s tebou, vyčkám.

– Vyčkaj, vyčkaj, – prikyvuje dedo a kým priväzujem koňa k dubovému konáru, obzerá si ma slabými a mútnymi očami. Opadol už starý dedo: oči nedovidia a ruky sa mu trasú.

– A ktože si ty, šuhajko? – opytuje sa, keď si sadám k nemu na lavičku.

Túto otázku počúvam vždy, keď sem prídem.

– Aha, viem už teraz, viem, – vraví starček a zas chytá krpec. – Ľa, stará hlava – ako rešeto, nič sa v nej neudrží. Na tých, čo dávno pomreli, sa pamätám, oj, dobre pamätám! Ale na nových ľudí vždy zabúdam... Pridlho žijem na svete.

– A dávno ty, dedo, žiješ v tomto lese?

– Ech, veru dávnučko! Keď Francúz prišiel do cárskej krajiny, už som tu bol.

– Iste si ty v živote mnoho videl. No, máš čo rozprávať.

Dedo hľadí na mňa udivený.

– A čože by som bol videl, šuhaj? Les som videl... šumí les, šumí vo dne, v noci, šumí v zime aj v lete... A ja ako to stromisko sto rokov som prežil v lese a ani som nezbadal... Ľa, čas mi je už do hrobu, ale keď zavše rozmýšľam, šuhajko, ani nemôžem pochopiť: žil som na svete, či nežil... Ech, veru tak! Možno som ani nežil...

Kraj temnej chmáry vyplával spoza hustých vrcholcov nad lesnou poľanou. Konáre borovíc, čo zatvárali poľanu, rozkolembali sa pod nárazmi vetra a hučanie lesa zaznelo hlbokým, mocnejším akordom. Dedo zdvihol hlavu a započúval sa.

– Búrka ide, – povedal o chvíľočku. – Toto ja už poznám. Oj-jój, rozreve sa v noci búrka, bude borovice lámať, z koreňa vyvracať! Roztatári sa pán lesov... – doložil tichšie.

– Ako to vieš, dedo?

– Ech, to ja už viem! Veľmi dobre viem, čo stromy rozprávajú... Aj strom, šuhajko, sa bojí... Ľa, osika, prekliaty strom, ustavične čosi ľapoce – ani vetra niet a osika sa trasie. Borovica v lese v jasný deň hrá a hudie, no len čo sa zdvihne vietor, hneď zahučí a zastane. No to je ešte nič... Ale, ľaľa, načúvaj teraz. Čo aj očami nedovidím, ale ušami počujem: duby sa rozšumeli, už to došlo po dubinu na poľane... To vždy pred búrkou.

Naozaj, skupina nevysokých, košatých dubov, čo stála vprostred poľany, chránená vysokou stenou borového lesa, už kyvotala mocnými konármi, od nich sa nieslo tlmené šumenie, ľahko rozoznateľné od zvučného svišťania borovíc.

– Ech! Počuješ, šuhajko? – vraví dedo s detsky šibalským úsmevom. – To ja už poznám: keď to už zasiahlo duby, lesný pán pôjde v noci a bude lámať... Ale nie, nepoláme! Dub je mocný strom, nepremôže ho ani lesný pán... Veru tak!

– Akýže lesný pán, dedo? Veď aj ty vravíš: to víchrica láme. Dedo pokýval hlavou s potmehúdskym výzorom.

– Ech, to ja už viem! Teraz sú vraj na svete takí ľudia, čo už ničomu neveria. Veru tak! Ale veď som ho ja videl, priam ako teraz teba, a možno ešte lepšie, lebo teraz mám už staré oči, ale vtedy boli ešte mladé. Oj-jój, ako len videli moje oči za mladi!

– Akože si ho to videl, dedo, nože, rozpovedz!

– Nuž ľa, bolo práve tak ako teraz: najprv borovice zastenú v lese... Hudú si, hudú a zrazu začnú stenať: ó-och-cho-ó... ó-cho-ó! – a zatíchnu, ale potom znova, potom zasa a častejšie a žalostnejšie. Aha! A to preto, že ich lesný pán mnoho pováľa v noci. A potom sa rozvravia duby. A podvečer vždy hlasnejšie a hlasnejšie, ale v noci sa to rozkrúti: behá to po lese, smeje sa a plače, vrtí sa, tancuje a ustavične dobiedza do dubov, všetko chce povyvracať... A raz v jeseni som pozrel oblôčkom. Ľa, to jemu nebolo po chuti: pribehol k obloku a tresk-plesk do neho borovou haluzou. Len-len že mi celú tvár nedokaličil, aby ho porantalo. Ale nie som chumaj – odskočil som. Ech, chlapče, vidíš, aký je srditý!

– A akože vyzerá?

– Nuž, vyzerá ani stará vŕba, čo stojí na močiari. Veľmi sa na ňu ponáša! A vlasy má ako suché imelo, čo vyrastá na stromoch, a aj bradu, ale nos – ako poriadne hrčisko a papuľu dopukanú, ako by zarastenú lišajníkom... Fuj, taká špata! Nedajbože, aby sa čo len jeden kresťan na neho ponášal... Božechráň! A potom, druhý raz som ho videl na močiari zblízka... Ak chceš, príď v zime, aj ty ho uvidíš. Vyjdi tuto na vrch – lesom ten vrch zarástol – a vyškriab sa na vrcholec najvyššieho stromu. Ľa, odtiaľ ho môžeš uvidieť daktorý deň: ide ani biely stĺp nad lesom, tak sa tam krúti sám, spúšťa sa s vrchu do doliny. Rozbehne sa, rozbehne a potom zmizne v lese. Ehe! A kade prejde, tam zastiela stopu bielym snehom... Keď neveríš starému človeku, podívaj sa niekedy ty.

Starček sa rozvravel. Vari oživená a nepokojná vrava lesa a búrka, visiaca v povetrí, rozbúrili mu starú krv. Dedo kýval hlavou, usmieval sa, žmurkal vyblednutými očami.

Ale zrazu ako by bola prebehla akási tôňa po vysokom, vráskami rozbrázdenom čele. Dlbol ma lakťom a povedal tajnostkársky:

– A vieš ty, šuhajko, čo ti poviem? Ten lesný pán je, pravdaže, mrcha tvor. Kresťanskému človeku hanba vidieť takú škaredú chriňu... Ale, treba o ňom pravdu povedať: neublíži... Zažartuje si s človekom, zažartuje, ale ublížiť mu – neublíži.

– Ale akože, dedo, veď si toť vravel, že ťa chcel udrieť haluzou?

- Ech, veru chcel! No, to sa vtedy nazlostil, načo sa naňho dívam oblokom, tak veru! Ale kto nepchá nos do jeho vecí, nuž tomu ani on nevykoná nič zlého. Veru, taký je ten lesný pán! A vieš, ľudia nevyčíňali v lese mnoho horších vecí... Ech, prisámbohu!

Dedo sklonil hlavu a asi minútu sedel mlčky. Potom, keď pozrel na mňa, v očiach, cez mútny závoj, ktorý ich zastieral, preblesla mu ako by iškrička prebudenej pamäti.

– Nuž, rozpoviem ti, šuhaj, čo sa kedysi dávno sialo v našom lese. Bolo to tu, práve na tomto mieste, ale dávno... Pamätám sa na to, ako na sen, ale keď sa les rozšumí hlasnejšie, rozpomínam sa na všetko... Chceš, rozpoviem ti, há?

– Chcem, Chcem, dedo! Rozprávaj!

– Nuž teda ti to porozprávam, hej! No, načúvaj!

II

– Vieš, tatko s mamkou mi dávno umreli, bol som ešte malé chlapča... Ostal som na svete samotný ani prst. Ľa, tak so mnou bolo, ech – tak! Nuž, hútajú v dedine: „Čože si už teraz počať s týmto chlapcom?“ No, a aj náš pán rozmýšľa... A práve vtedy prišiel z lesa horár Roman a vraví v obci: „Dajte mi chlapca do horárne, budem ho živiť... Bude mi v lese veselšie a on bude mať chlieb...“ Nuž takto vraví a obec mu odpovedá: „Vezmi si ho!“ Teda ma vzal. A od tých čias som zostal v lese.

Tu ma Roman aj vychoval. Bolo ti to strašnô človečisko, božechráň! Urastený, vysoký, oči čierne a temná duša mu hľadela z očí, lebo ten človek prežil celý život osamote v lese: ľudia vraveli, že medveď mu bol ako by brat a vlk – strýčny syn. Poznal všetky zvery a nebál sa ich, ale ľudí sa stránil, ani na nich nehľadel... Veru taký bol, prisámbohu, pravdu vravím! Keď tak na mňa vše zagánil, až mi zimomriavky behai po chrbte... No, bol to jednako len dobrák chlap, kŕmil ma dobre, musím povedať: pohánčenú kašu mal vždy dobre omastenú, a keď zastrelil kačku, bola aj kačka. Čo je pravda, to je pravda, dobre ma choval.

Tak sme žili vo dvojke. Roman šiel do hory, a mňa v horárni zatvoril, aby ma nejaké zviera nezožralo. A neskoršie mu dali za ženičku Oksanu.

Pán mu dal žienku. Zavolal si ho do dediny a vraví: „Nuž, pozri, Romanko,“ vraví, „ožeň sa!“ Spočiatku Roman vraví pánovi: „A na kieho paroma že mi je žena? Čože si v lese počnem s babou, keď už aj tak mám chlapca? Nechcem sa ja ženiť!“ vraví. Nenavykol sa zapodievať s dievkami, tak bolo! No, ale aj pán bol prefíkaný... Keď sa rozpomeniem na toho pána, šuhajko, veru si myslím, že už teraz ani niet takých – niet už veru takých pánov – vymreli... Vezmime hoci teba: vravia, že si tiež z panského rodu... Možno je to aj pravda, ale jednako niet v tebe nič z toho... naozaj panského... Si iba také mizerné pánča, nič inšie.

Ale tamten bol opravdivý pán, z tých bývalých... ľa, poviem ti, tak to už býva na svete, stovky ľudí sa boja jedného človeka, a ešte ako! Všimni si len, šuhajko, jastraba a kuriatko: oba sa vyďobali z vajca, ale jastrab sa hneď vznáša nahor, aha! Keď zaškrečí na oblohe, hneď sa schovávajú nielen kurence, ale aj staré kohúty... Nuž, jastrab je – panský vták, a sliepka – obyčajná nevoľníčka...

Ľa, pamätám sa, bol som ešte malý chlapec: vezú chlapi z hory hrubizné brvná; chlapov mohlo byť so tridsať. A pán si ide sám na koníku a vykrúca si fúzy. Koník pod ním len tak preberá a pán sa obzerá naokolo. Oj-jój! Zazreli chlapi pána, hneď sa vystupujú, zaťahujú s koňmi do snehu a čiapky snímajú. A koľko sa potom nalopotia, kým brvná zo snehu vytiahnu, ale pán si len hopká na koni – vidíš, jemu je aj samému cesta úzka! Pohne pán obrvami – už sa sedliaci boja, zasmeje sa pán – všetkým je veselo, ale keď sa zachmúri – všetci zosmutnejú. A aby sa niekto mohol pánovi priečiť, toho, verabože, predtým nebolo.

No, ale Roman, ako vieme, vyrástol v lese, nevedel, ako sa správať, a pán sa teda na neho ani veľmi nehneval.

„Chcem, aby si sa oženil,“ vraví pán, „prečo, to už ja viem. Vezmi si za ženu Oksanu.“

„Nechcem ja ju,“ odpovedal Roman, „nepotrebujem ja ju, tú vašu Oksanu! Nech si ju čert berie za ženu, ale nie ja... Veru tak!“

Kázal pán doniesť korbáč, vystreli Romana a pán sa ho opytuje:

„Oženíš sa, Roman?“

„Nie,“ vraví, „neožením.“

„Nasypte že mu do mecha,“ vraví pán, „koľko sa mu vmestí!“

A nasypali mu veru nemálo. Roman bol ozaj mocný chlap, ale jednako mal toho dosť.

„Prestaňteže,“ vraví, „dosť bolo! Nech ju radšej berú všetci čerti, ako by som mal toľké muky vytrpieť pre babu. Sem s ňou, ožením sa!“

Na panskom dvore žil honec-psiar Opanas Svidkij. Prišiel z poľa práve vtedy, keď Romanovi dodávali chuti do ženenia. Počul o Romanovom priečení sa a hneď – buch pánovi k nohám. Veru hodil sa mu k nohám a bozkával mu ich...

„Načo by ste vraví, „milostivý pán, človeka mordovali, radšej sa ja ožením s Oksanou, slova proti nepoviem...“

Ehe, zachcelo sa mu vziať si Oksanu za ženu. Vidíš, taký to bol človek, verabože!

No, a Roman sa zaradoval, rozveselil. Stal si na rovné nohy, opásal gate a vraví:

„Teda je dobre. Lenže, človeče, nemohol si prísť trochu včaššie? Ale aj pán vždy iba takto! Nie aby sa bol najprv opýtal ako sa svedčí, či sa niekto dobrovoľne nechce ženiť. Ale len schmatli človeka, a hybaj ho vyplácať! Či sa to,“ vraví, „takto robí po kresťansky? Fuj!“

Vera on zavše ani pánovi nič nespustil. Taký bol Roman! Keď sa ten nazlostí, veru sa mu nepribližuj, čo si aj pán. No, ale pán bol prefíkaný! Vieš, mal na ume čosi inšie. Rozkázal, aby Romana zase natiahli na trávu.

„Ja ti chcem len dobre, ty chumaj,“ vraví, „a ty krčíš nosom. Teraz si sám ako medveď v brlohu, neveselo je aj zájsť k tebe... Nasoľteže mu, sprostákovi, kým nepovie: dosť! A ty, Opanas, ber sa k čertovej materi. Teba,“ vraví, „nepozvali na obed, teda si nesadaj za stôl, veď vidíš, akú má Roman hostinu. Aby sa ti tiež neušlo.“

Ale Roman sa už teraz naozaj nazlostil, vera! Veď ho aj tnú poriadne, lebo dávni ľudia veru vedeli poriadne odrať kožku korbáčom, ale Roman len leží a leží a nevraví: dosť! Dlho trpel, ale jednako potom napľul na všetko.

„Nedožije sa jej baťko, aby pre ženskú kresťana takto vyplácali! Dosť už! Aby vám ruky odpadli, čertove pľuhavstvá! Naučil vás diabol narábať korbáčom! Veď som vám ja nie snop na holohumnici, aby ste ma takto mlátili. Keď je tak, nech je tak, ožením sa!“

A pán sa smeje popod fúzy.

„No vidíš” vraví, „to je dobre! Čo aj teraz hádam na svadbe nebudeš môcť sedieť, zato budeš viacej tancovať...“

Veselý to bol pán, prisámbohu, veselý, há! Lenže neskoršie škaredo sa to s ním skončilo, chráň, Bože, od takého voľačoho každého kresťana. Naozaj, nikomu by som takô neželal. Vari sa nesvedčí ani židovi takô želať. Aspoň si tak myslím...

Takto teda Romana aj oženili. Doviezol si Roman mladú žienku do horárne. Sprvu jej ustavične nadával a vyčítal jej ten korbáč.

„Celá si nie hodna,“ vraví, „ako pre teba človeka mordovali.“ Príde vše z hory a hneď ju začne vyháňať z chalupy:

„Ber sa kade ľahšie! Nepotrebujem ja ženskú v horárni! Aby tu po tebe ani nepáchlo! Nerád,“ vraví, „keď ženská spí so mnou v chalupe. Nevonia pekne,“ vraví.

Veru!

No, a neskoršie, ako by nič, privykol. Oksana vše chalupu vymetie, čistučko obieli, riad poukladá. Všetko sa ligoce, až srdce plesá. Roman vidí: žena je dobrá, nuž pomaličky privyká. A, šuhajko, nielen že privykol, ale začal ju ľúbiť, prisámbohu, necigánim! Veru tak sa to skončilo s Romanom. Keď sa ženskej dobre prizrel, potom už povedal:

„Nuž, ďakujem pánovi, že ma naučil dobrote. Veď som aj bol hlupák: ako som sa preto dal mlátiť korbáčom, a ono, ako teraz vidím, nie je to nič zlého. Ba skôr je to dobré.“ Veru tak bolo!

No, prešlo trocha času, ani neviem, koľko. Zvalila sa Oksana na lavicu a začala jajkať. Podvečer jej bolo veľmi zle, a keď som sa nad ránom zobudil, počujem: ktosi žalostne „kvíli“ tenkým hlasom. „Aha,“ myslím si v sebe. „Už, vidno, dieťatko sa narodilo.“ A aj naozaj tak bolo.

Ale dieťatko nežilo dlho na božom svete. Žilo iba od rána do večera. Podvečer aj prestalo pišťať. Rozplakala sa Oksana, ale Roman jej vraví:

„Nuž, niet už dieťatka, a keď ho niet, netreba ani popa volať. Pochováme ho pod borovicou.“

Nuž takto povedal Roman, a nielen že povedal, ale veru aj urobil: vykopal hrobček a pochoval. Ľaľa, tamto stojí starý peň, blesk ho spálil... Nuž, to je veru tá borovica, kde Roman dieťatko zakopal. Vieš, šuhajko, ešte čosi ti poviem: aj doteraz, keď slnce zájde a hviezda-Večernica vyjde nad lesom, poletuje akési vtáča a piští. Ach, ako žalostne kvíli to vtáčatko, až srdce bolí! A to je tá nepokrstená duša – prosí o pokrstenie. Kto je vzdelaný človek, kto sa učil z kníh, ten ju vraj môže pokrstiť, a vtáčatko prestane lietať... Ale my, ľala, tu, v lese žijeme a nič nevieme. Vtáča lieta, vtáča prosí, ale my iba vravíme: „Het-het, biedna duša, my nič nemôžme urobiť.“ Vtáča zaplače a odletí, ale potom zas priletí. Ech, šuhajko, ľúto nám je nešťastnej duše!

Keď Oksana vyzdravela, ustavične chodila na hrobček. Sadne si na hrobček a plače, ale tak nahlas, že sa jej hlas zavše ozýval po celom lese. To tak želela za svojím dieťatkom, ale Roman neľutoval dieťatko, on ľutoval Oksanu. Príde z hory, zastane pri Oksane a vraví:

„Čuš už, hlúpa si ty ženská! Máš veru aj prečo plakať! Umrelo jedno dieťatko, možno bude druhé. A môžbyť ešte aj krajšie, veru! Lebo možno toto ani nebolo moje, veď to ani veru neviem. Ľudia všeličo povrávajú... Ale to druhé, to bude moje.“

Lenže Oksane sa nepáčilo, keď takto rozprával. No, prestala vše plakať, ale začína mu „pyskaňovať“ nepeknými slovami. No, Roman sa na ňu nehnevá.

„Nuž, a čože mi ty nadávaš?“ opytuje sa. „Veď som nepovedal nič takého, povedal som iba, že neviem. A preto neviem, lebo si predtým nebola moja a nežila si v lese, ale vo svete, medzi ľuďmi. Teda akože môžem vedieť? Teraz už žiješ v lese, a to je dobre. A aj mi vravela baba Fedosia, keď som zašiel za ňou do dediny: „Ale sa ti, Roman, chytro poponáhľalo dieťatko!“ A ja vravím babe: „Nuž, akože ja mám vedieť, či chytro, či nechytro?...“ No, a ty už tiež prestaň bliakať, lebo ak sa nazlostím, maj sa na pozore, aby som ťa nezbil.“

A Oksana mu nadá a nabrýzga a – prestane.

Veru vše mu Oksana aj nabrýzga, aj ho buchne do chrbta, ale keď sa už Roman nazlostí, ona stíchne – bála sa. Poláska ho, objíme, bozká a pozrie mu do očí... A môj Roman sa upokojí. Lebo... či vidíš, šuhajko? Ty možno nevieš, ale ja, starec, čo som sa aj neoženil, jednako som v živote neraz videl: presladko bozkáva mladá žena, tá si môže okrútiť okolo prsia čo akého srditého chlapa. Oj-joj... Veď ja viem, aké sú tie ženské. A Oksana bola taká hybká mladica, že teraz už vari takých ani nevídať. Teraz, šuhajko, vravím ti, ani ženy nie sú také, ako bývali.

Tu raz v lese zatrúbil roh: ira-tá, tara-tara-ta-ta-tá. ..! Len tak sa ti leje po lese veselo a zvučne. Bol som vtedy iba chlapča a nevedel som, čo je to. Vidím: vtáci z hniezd sa dvíhajú, krídlami trepocú, škrečia, a tu a tam zajac pritiahol uši na chrbát a beží, čo mu para stačí. Nuž, myslím si: môžbyť to akési nevídané zviera tak krásne kričí. No nebolo to zviera, ale pán si na koníku ide lesom a trúbi na rohu. Za pánom jazdia honci a vedú psov vo svorkách. A najkrajší zo všetkých psiarov je Opanas Svidkij, cvála za pánom v belasom krátkom kaftane. Čiapku má Opanas so zlatým dienkom, kôň pod ním cifruje, puška sa mu ligoce za plecami a cez plece má prehodenú banduru na remeni. Pán mal rád Opanasa, lebo Opanas krásne hral na bandure a bol majster v spievaní piesní. Juj, a krásny parobok bol ten Opanas, strach, aký krásny! Kdeže sa pán mohol porovnať s Opanasom: pán bol už aj plešivý, pán mal už aj nos červený, a oči, čo i veselé, ale predsa len nie také ako Opanas. Keď ten Opanas zavše pozrel na mňa, aj mne, malému chlapčaťu, sa chcelo smiať, a ja som nie dievča. Vraveli, že Opanasovi otcovia a dedovia boli záporožskí kozáci, v Seči kozákovali, a tam boli všetci ľudia rúči, krásni a obratní. Veď aj ty, šuhajko, pohútaj: na koni s kopijou lietať po poli ani vták, alebo sekerou stromy stínať, to je veru nie jedno...

Nuž vybehol som z chalúpky a hladím: pán podišiel, zasial, aj honci zasiali. Roman vyšiel z chalupy, podržal pánovi strmeň: pán zostúpil na zem. Roman sa mu poklonil.

„Dobrého zdravia!“ vraví pán Romanovi.

„No,“ odpovedá Roman, „veď som, vďaka Bohu, zdravý, čože by bolo? A vy sa ako máte?“

Vidíš, nevedel Roman odpovedať pánovi, ako sa svedčí. Celý sprievod sa po týchto slovách rozosmial a pán tiež.

„No, chvalabohu, že si zdravý,“ vraví pán. „A kdeže máš žienku?“

„Kdeže by žena bola? Akože ináč, žena je v chalupe...“

„No, aj my pôjdeme do chalupy,“ vraví pán, „a vy, chlapci, zatiaľ prestrite pokrovec na tráve a prichystajte nám všetko, aby bolo na prvý raz čím mladých počastovať.“

No, a šli do chalupy: pán, aj Opanas, aj Roman bez čiapky za ním, a ešte Bohdan, prvý honec-psiar, verný pánov sluha. Ľa, už teraz niet na svete ani takých sluhov: bol to starý človek, prísny na čeľaď, ale pred pánom ako pes. Bohdan nemal na svete nikoho okrem pána. Vravia, keď Bohdanovi pomreli tatko s mamkou, poprosil si od starého pána kúsok zorničky na obrábanie a chcel sa oženiť. Ale starý pán mu to nedovolil a postavil ho k svojmu pánčaťu: tu máš, vraví, aj tatka, aj mamku, aj žienku. Nuž, vypestoval Bohdan pánča, postavil ho na nohy, naučil ho sedieť na koni a z pušky strieľať. A pánča vyrástlo, začalo ono panovať a starý Bohdan mu ustavične chodil za pätami ani pes. Och, poviem ti pravdu: toho Bohdana ľudia veľmi preklínali, mnoho ľudských sĺz padlo na neho... a to všetko pre pána. Na jedno panské slovo by ten Bohdan bol vari dokázal aj rodného otca roztrhať na kúsky...

A ja, malé chlapča, tiež som bežal za nimi do chalupy: vieš, zo zvedavosti. Kde sa pán zvrtol, ta ja za ním.

Hľadím, stojí pán uprostred izbice, hladká si fúzy, smeje sa. Roman pri ňom prestupuje s nohy na nohu, čiapku mädlí v rukách, ale Opanas sa podoprel plecom o slienku a stojí si, neborák, ako tamten mladý dúbok vo víchrici. Je zachmúrený, neveselý...

No, a títo traja sa obrátili k Oksane. Iba starý Bohdan si sadol na lavičku v kútiku, zvesil kečku a sedí, kým pán niečo nerozkáže. A Oksana stála v kúte pri peci, sklopila oči, celá sa začervenala ako ten mak medzi jačmeňom. Ach, vidno, šípila, nebožka, že pre ňu bude zle-nedobre. A to ti vravím, šuhajko: ked‘ už traja chlapi hľadia na jednu ženskú, z toho nikdy nebude nič dobrého – určite sa pochytia za pačesy, ak nebude ešte dačo horšie. To ja už viem, lebo som to videl na vlastné oči.

„No, čo, Romanko,“ smeje sa pán, „dobrú žienku som ti dožičil?“

„No čože?“ odpovedá Roman. „Baba ako baba – to je jedno!“ Vtedy Opanas pokrčil plecom, zdvihol oči na Oksanu a povedal si popod fúzy:

„Hej,“ vraví, „to je žena! Len keby ju nebol dostal taký chumaj I“

Roman začul tieto slová, obrátil sa k Opanasovi a vraví mu: „A v čomže som sa vám ja, pán Opanas, ukázal chumajom? Nože povedzte!“

„Nuž v tom, že si nevieš ženu ochrániť, preto si chumaj...“

Ľa, takô slovo mu povedal Opanas! Pán až nohou dupol. Bohdan pokýval hlavou, ale Roman porozmýšľal chvíľku, potom zdvihol hlavu a pozrel na pána.

„A pred čímže ju chrániť?“ vraví Opanasovi, ale ustavične hľadí na pána. „Tu okrem zvera niet ani čerta, iba keď zavše milostivý pán zájde. Pred kýmže si teda ženu chrániť? Daj si pozor, ty prekliaty kozáčisko, aby som ťa nevykvákal za šticu.“

A možno by medzi nimi bolo došlo aj k ruvačke, ale pán sa zamiešal: dupol nohou – a oni zatíchli.

„Ticho buďte,“ vraví, „vy diablove deti! Neprišli sme sa sem ruvať. Treba nám mladých pohostiť a potom, podvečer, ísť na močiar poľovať. Už aj za mnou!“

Zvrtol sa pán a vyšiel z chalupy. A pod strom honci už aj pohostenie prichystali. Bohdan šiel za pánom, ale Opanas pristavil Romana v pitvore.

„Nezlosť sa ty, braček, na mňa,“ vraví kozák. „Počuj, čo ti Opanas povie: videl si, ako som sa váľal pánovi pri nohách, ako som mu bozkával čižmy, aby vydal Oksanu za mňa? No, Boh s tebou, človeče... Teba pop zosobášil, vidno, to už bol osud! Ale mne srdce už nestrpí, aby sa ľúty nepriateľ zas zahrával s ňou a s tebou. Hej-hej! Nikto nevie, čo mám na duši... Radšej už ja i jeho i ju puškou uložím – miesto do postele – do čiernej zeme...“

Pozrel Roman na kozáka a spytuje sa:

„Či si sa ty, kozák, medzi časom nepomiatol na rozume?“

Nepočul som, čo potom Opanas ticho rozpovedal Romanovi v pitvore, len som počul, ako ho Roman ťapol po pleci.

„Och, Opanas, Opanas! Akí zlí a prefíkaní ľudia žijú na svete! A ja si žijem v lese a nič-nič nešípim. Ech, pán môj, pán môj, nešťastie si si privolal na vlastnú hlavu!“

„No,“ vraví mu Opanas, „teraz choď a neprezraď sa, najmä nie pred Bohdanom. Nie si mudrc a ten panský pes je prefíkaný. A bedli: nepi mnoho pánovej pálenky, a ak ťa pošle s honcami na močiar a on bude chcieť ostať, zaveď honcov po starý dub a ukáž im cestu okľukou a povedz im, že ty pôjdeš rovno lesom... A vráť sa sem čo najchytrejšie.“

„Dobre,“ vraví Roman. „Vyberiem sa na poľovačku, ale pušku nenabijem brokmi ani „letkom“ na vtáky, ale poriadnou guľou na medveďa.“

A tak vyšli. A pán už sedí na pokrovci, káže si podať buteľku a skleničku, nalieva do skleničky pálenku a častuje Romana. Ech, dobrú mal pán buteľku a skleničku, ale pálenku ešte lepšiu. Vypiješ skleničku – duša sa ti rozveselí, vypiješ druhú – srdce v hrudi ti skáče, a ak je človek nie navyknutý, nuž po tretej skleničke sa aj pod lavicu zvalí, ak ho ženská neuloží na lavicu.

Ech, vravím ti, pán bol prefíkaný! Chcel Romana tou svojou pálenkou celkom opiť, ale ešte nebolo takého pálenčiska, aby Romana premohlo. Pije Roman z pánových rúk skleničku, pije aj druhú, aj tretiu vypil, ale iba sa mu rozhoreli oči ani vlkovi a potriasa čiernymi fúzmi. Pán sa až nazlostil.

„Nuž ty, diablov syn, súkaš pálenku ako dúha, a ani len okom nemihneš! Iný by sa už dávno bol rozplakal, ale on, hľaďteže, dobrí ľudkovia, ešte sa uškŕňa...“

Dobre vedel diabolský pán, keď sa už chlap z pálenky rozplače, že skoro zvesí kečku na stôl. Ale tentoraz nenaďabil na takého.

„A prečože by som plakal?“ odpovedá mu Roman. „Veď by to vari ani nebolo pekne odo mňa. Prišiel ku mne milostivý pán, chce ma počastovať, a ja by sa rozreval ani ženská. Chvalabohu, nemám prečo plakať, nech radšej plačú moji nepriatelia ..

„Teda,“ opytuje sa pán, „si spokojný?“

„Ehe! A prečože by som bol nespokojný?“

„A pamätáš sa, ako sme ťa korbáčom nahovárali?“

„Ako by som sa nepamätal! Veď aj vravím, bol som vtedy sprosták, nevedel som, čo je horké, a čo sladké. Nuž, ďakujem vám, milostivý pán, že ste ma, chumaja, naučili med lízať.“

„Dobre, dobre,“ vraví mu pán. „Zato teraz ty mne poslúž: hľa, pôjdeš s honcami na močiar, nastrieľaš čo najviac vtáčat, ale určite musíš dostať tetrova-hlucháňa.“

„A kedyže nás to pán posiela na močiar?“ spytuje sa Roman.

„No, ešte si vypijeme. Opanas nám zaspieva pesničku a potom s Bohom.“

Pozrel Roman na pána a vraví mu:

„Ale to bude teraz ťažko: už je dosť neskoro, močiar je ďaleko a ešte na dôvažok aj vietor v lese šumí, v noci bude búrka. Akože teraz zastreliť takého plachého vtáka?“

No pán bol už podnapitý a v opilosti bol veľmi srditý. Začul, ako si čeľaď začala šuškať, ako vravia, že veru „Roman má pravdu, že onedlho zahrmí búrka“ – a nazlostil sa. Štrngol sklenicou, zagánil očami a – všetci zatíchli.

Iba Opanas sa nenaľakal. Vyšiel on na panské slovo s bandurou piesne spievať, začal banduru ladiť, zaškúlil na pána a povedal mu:

„Spamätaj sa, milostivý pán! Ktože to kedy videl, aby proti noci a ešte do búrky hnali ľudí po temnom lese za vtákom?*’

Vidíš, aký bol smelý! Ostatní, veď vieš, panskí „poddaní“ sa boja, ale on je slobodný chlap, z kozáckeho rodu. Ešte ako chlapča doviedol ho z Ukrajiny starý kozák-bandurista. Tam, šuhajko, ľudia čosi nastvárali v meste Umani. A starému kozákovi vyklali oči, odrezali uši a takého pustili do šíreho sveta. Chodil on potom, chodil po mestách a po dedinách a dopuloval do našej krajiny so sprievodcom, chlapčekom Opanasom. Starý pán si ho vzal k sebe, lebo mal rád pekné piesne. No starček umrel – a Opanas vyrástol pri dvore. Aj jeho mal rád nový pán a strpel od neho zavše také slovo, za ktoré by druhému boli zodrali aj tri kože.

Tak aj teraz: najprv sa vari nasrdil, mysleli si, že vyfliaska kozáka, ale potom povedal Opanasovi:

„Oj, Opanas, Opanas! Umný si ty šuhaj, a vari jednako len nevieš, že medzi dvere si netreba pchať nos, aby ho voľajako neprivrzli...“

Vidíš, akú hádanku mu zahádal! A kozák ju aj hneď pochopil. A odpovedal kozák pánovi piesňou. Oj, keby aj pán bol porozumel kozákovej piesni, môžbyť jeho pani by nebola nad ním prelievala slzy.

„Ďakujem, pán môj, za naučenie,“ povedal Opanas, „nuž, za to ti ja zase zaspievam, a ty načúvaj.“

A udrel na struny bandury.

Potom zdvihol hlavu, pozrel na nebo, ako na nebi orol krúži, ako vietor naháňa temné chmáry. Nastavil ucho, započúval sa, ako šumia vysoké borovice...

A zas udrel na struny bandury.

Ej, šuhajko, nedožičil ti osud počuť, ako hral Opanas Svidkij, a teraz už ani nepočuješ! Veď tá bandura je nie nejaký umný nástroj, ale ako ti vie krásne rozprávať v skúsených rukách. Iba tak si prebehne po nej rukou, a ona mu povie všetko: ako temný borový les šumí vo víchrici, ako vietor šuchoce trávou v pustej stepi a ako suchá trávička šepoce na vysokej kozáckej mohyle.

Nie, šuhajko, vy už nikdy nepočujete ozajstné hranie! Teraz sem prichodia všakovakí ľudia, takí, čo neboli iba tu, v Polesí, ale aj na iných miestach, čo pochodili celú Ukrajinu. Boli aj v Cigirine, aj v Poltave, aj v Kijeve, aj u Čerkesov. Vravia, vymreli už banduristi, nepočuť ich už na jarmokoch a trhoch. Moja stará bandura ešte vždy visí v chalupe na stene. Opanas ma naučil hrať na nej, ale odo mňa sa už nikto hrať nenaučil. Keď umriem – a to už vari bude onedlho – nuž veru už nikde na šírom svete nepočujú zvuky bandury. Veru tak!

A Opanas tichým hlasom zaspieval pieseň. Nemal Opanas mocný hlas, ale dojímavý – len tak sa vlieval do srdca. A pieseň, šuhajko, kozák zrejme priam pre pána vymyslel. Nikdy viac som ju už nepočul, a keď som potom zavše unúval Opanasa, aby mi ju zaspieval, nikdy nechcel.

„Komu som tú pieseň spieval,“ vraví, „toho už niet na svete.“

V tej piesni povedal kozák pánovi celú pravdu, čo sa s pánom stane, a pán plače, ba pánovi až slzy tečú dolu fúzmi, ale jednako vidno, nepochopil z piesne ani slova.

Och, nepamätám sa už na tú pesničku, iba dačo si z nej pamätám.

Kozák spieval o pánovi, o Ivanovi:

„Oj, môj pán, oj, Ivan!

Múdry pán mnoho vie, vie, že jastrab nebom lieta, že havranov pobije...

Oj, môj pán, oj, Ivan! Ale to už môj pán nevie, že na svete už tak býva: v svojom hniezde čierny havran aj jastraba zabije...“

Veru tak, šuhajko, ako by som ešte aj teraz počul tú pieseň a videl tých ľudí: stojí kozák s bandurou, pán sedí na pokrovci, hlavu ovesil a plače. Čeľaď sa zhŕkla naokolo, dlbe sa lakťami. Starý Bohdan hlavou krúti... A les šumí, ako aj teraz, ticho a dojímavo zvučí bandura a kozák spieva, ako pani plače nad pánom, nad Ivanom:

„Plače pani, plače, a nad pánom, nad Ivanom čierny havran kráče.“

Ach, nepochopil pán pieseň, utrel si slzy a vraví:

„No, zberaj sa, Roman! Chlapci, sadajte na kone! A ty, Opanas, vyber sa tiež s nimi – dosť som sa už nepočúval tvojich piesní! Pekná pesnička, lenže to, o čom sa v nej spieva, nikdy na svete nebýva.“

A kozákovi z piesne zmäklo srdce a zahmlili sa oči.

„Ach, pán môj, pán môj,“ vraví Opanas, „u nás vravia starí ľudia: v rozprávke je pravda, aj v piesni je pravda. Ibaže v rozprávke je pravda ako železo: dlho po svete z rúk do rúk chodilo a zhrdzavelo... Ale v piesni je pravda ako zlato, ktorého sa nikdy hrdza nechytí... Veru tak vravia ľudia!“

Pán hodil rukou.

„No, možno je tak vo vašich končinách, ale nie u nás... Choď, choď, Opanas, zunovalo sa mi ťa počúvať.“

Postál kozák chvíľočku, potom sa hodil na zem pred pána:

„Poslúchni ma, pán môj! Sadni na koňa a choď si k panej: srdce mi šípi čosi nedobrého.“

Na to sa už pán nazlostil a kopol kozáka ako psa.

„Ber sa preč odo mňa. Vidno, nie si kozák, ale baba! Ber sa odo mňa, aby s tebou nebolo zle-nedobre... A vy čo stojíte, sprostácke plemeno!? Či som vám už nie pánom? Veď vám ja ukážem, čo ani vaši dedovia od mojich dedov neskúsili!“

Vstal Opanas, zastal si ako čierna chmára, vymenil si pohľad s Romanom. A Roman si stojí bokom, podopreiý o pušku, ako by sa ho to ani netýkalo.

Búšil kozák bandurou do stromu! – bandura sa rozletela na márne kúsky, iba jej zastenanie prebehlo lesom.

„Nuž, nechže teda,“ vraví, „čerti na onom svete učia takého človeka, čo nedbá na rozumnú radu... Ty, pán môj, zrejme nepotrebuješ verného sluhu.“

Nestihol pán odpovedať, a Opanas už skočil do sedla a odcválal. Aj honci vysadli na kone. Roman si prehodil pušku cez plece a pobral sa za nimi, iba keď prechodil popri horárni, zakričal Oksane:

„Ulož chlapčeka, Oksana! Už mu treba spať. A aj pánovi odprav posteľ.“

A tak chytro všetci odišli do lesa, tuto touto cestou. A pán vošiel do chalupy, iba pánov kôň si stojí, uviazaný pod stromom. A už sa aj začalo stmievať, lesom sa nesie šumenie a dáždik popŕcha, ľaľa, práve tak ako teraz... Oksana ma uložila na pôjde, prežehnala na noc... Počujem, moja Oksana plače.

Ach, nič som ja, chlapča malé, vtedy nechápal, čo sa okolo mňa robí! Učupil som sa na sene, počúval som, ako búrka v lese hudie pieseň a pomaličky som zaspával.

Ech! Zrazu počujem kohosi chodiť pri horárni... podišiel ku stromu, pánovho koňa odviazal. Zaerdžal kôň, zadupolal kopytom. Keď sa pustil do lesa, onedlho stíchol aj dupot kopýt... Potom počujem, zase ktosi cvála cestou, teraz už k horárni. Pricválal až k nej, zoskočil zo sedla na zem a šiel rovno k obloku.

„Pán môj, pán môj!“ kričí hlas starého Bohdana. „Ej, pán môj, otvor skorej! Diabolský kozák, vidno, zamýšľa čosi nedobrého: pustil ti koňa do lesa.“

Nestihol starček dovravieť, ktosi ho schytil od chrbta. Naľakal som sa, počujem – čosi padlo...

Pán otvoril dvere, s puškou vyskočil, ale už v pitvore ho Roman schytil za šticu a rovno o zem...

Nuž, vidí pán, že je s ním zle-nedobre, a vraví:

„Oj, pusťte ma, Romanko! Takto sa mi odplácaš za moju dobrotu?“

A Roman mu odpovedá:

„Nezabudol som ja, prekliaty pán môj, na tvoju dobrotu ku mne a k mojej žene. Hneď teraz sa ti odplatím za tú dobrotu...“

A pán zas vraví:

„Zastaň sa ma, Opanas, verný môj sluha! Veď som ťa mal rád ako rodného syna.“

A Opanas mu odpovedá;

„Odohnal si si verného sluhu ako psa. Tak si ma mal rád, ako palica rada chrbát, a teraz ma máš tak rád, ako chrbát palicu... Veď som ťa vystríhal, modlikal – neposlúchol si ma...“

Vtedy pán začal prosiť aj Oksanu:

„Zastaň sa ma ty, Oksana, veď máš dobré srdce.“

Vybehla Oksana, zalomila rukami:

„Veď som ťa, pán môj, prosila, pri nohách som sa ti váľala: poľutuj moju dievčenskú krásu, nehanob ma, vydatú ženu. Nepoľutoval si, a teraz ty prosíš... Ach, beda mi, prebeda, čože si počať?“

„Pusťte ma,“ zas kričí pán, „pre mňa vy všetci zahyniete na Sibíri...“

„Nestrachuj sa o nás, pán môj,“ vraví Opanas. „Roman bude na močiari včaššie ako tvoji honci, a ja som z tvojej milosti ako prst na svete, mne sa netreba dlho starať o vlastnú hlavu. Prehodím si pušku na plece a pôjdem si do lesa... Naberiem si rúčich chlapcov a budeme sa zabávať... Z lesa si v noci vyjdeme na hradskú a keď sa zavše vyberieme do dediny, to už rovno do panských dvorov. Hej, Romasio, dvíhaj pána, vynesieme Jeho Milosť na dáždik.“

Pán sa začal vzpierať, zakričal, ale Roman si len mrmle popod fúzy ako medveď a kozák sa uškŕňa. Tak aj vyšli.

Ale ja som sa naľakal, bežal som do chalupy a rovno k Oksane. Sedí moja Oksana na lavičke – biela ani stena...

A v lese sa už rozhučala ozajstná búrka: kričí borový les rozmanitými hlasmi a vietor zavýja a vše sa aj zablysne. Sedíme my s Oksanou na lavičke pri peci a zrazu počujem: ktosi v lese zastenal. Ach, a tak žalostne, že mi je ešte aj teraz ťažko okolo srdca, keď sa na to rozpomeniem, a minulo od tých čias veru už hodne rokov...

„Oksana,“ vravím, „holubička, ktože to tam v lese stene?“

Ale ona ma chytila za ruky a čičíka:

„Spi,“ vraví, „chlapček, to je nič! To len tak... les šumí...“ A les naozaj šumel, ach, ako len šumel!

Presedeli sme ešte chvíľu a zas počujem: v lese ako by bol zarachotil výstrel z pušky.

„Oksana,“ vravím, „holubička, ktože to tam z pušky strieľa?“

A ona, nebožka, len ma čičíka a zase vraví:

„Čuš, čuš, chlapček, to boží hrom udrel v lese.“

A ustavične plače, a pritíska si ma na prsia a čičíka: „Les šumí, les šumí, chlapčiatko, les šumí...“

Tak som jej ležal v náručí a zaspal som...

Ale ráno, šuhajko, zobudil som sa a vidím: slnce svieti, Oksana spí sama v chalupe, oblečená. Rozpomenul som sa na včerajšok a rozmýšľam: to sa mi iba prisnilo.

No neprisnilo sa mi to, oj, neprisnilo, ale bolo to pravda. Vybehol som z chalupy, rozbehol som sa do lesa, a v lese vtáčiky štebocú a rosa sa ligoce na lístočkoch. Dobehol som až ku kroviu a tam aj pán, aj honec Bohdan ležia vedľa seba. Pán pokojný a bledý, ale honec šedivý ani holub, a prísny, celkom ako za živa. A na prsiach mali aj pán, aj honec – krv.

– No, a čo sa stalo s ostatnými? – opýtal som sa, keď som videl že dedo zvesil hlavu a zatíchol.

– Ehe! Stalo sa všetko priam tak, ako povedal kozák Opanas. A on dlho žil v lese, chodil s hôrnymi chlapcami po hradských a po panských dvoroch. Tak určil osud kozákovi pri narodení:

– Dedovia mu hajdamáčili, a aj jemu sa dostalo takého osudu. Neraz on, šuhajko, prišiel k nám, toť do tejto chalúpky, a najčastejšie chodieval, keď Roman nebol doma. Príde zavše, posedí, aj pieseň zaspieva, aj zahrá na bandure. A keď prišiel aj s ostatnými druhmi – vždy ho Oksana i s Romanom pekne privítali. Ech, šuhajko, aby som ti pravdu povedal, ani potom to tu nebolo bez hriechu. Počkaj, čoskoro prídu z lesa Maxim a Zachar, len sa im obom dobre prizri: ja im nič nevravím, ale kto poznal Romana a Opanasa, ten hneď vidí, kto sa na koho ponáša, čo aj títo sú tamtým nie synovia, ale už vnuci... Vidíš, šuhajko, čo sa robilo v tomto lese, ako sa ja pamätám...

Ale ako veľmi šumí les – príde búrka...

III

Posledné slová hovoril starček už akosi ustalo. Zrejme oživenie prešlo a teraz sa zjavovala vyčerpanosť: jazyk sa mu plietol, hlava triasla a oči slzili.

Už sa spustil večer na zem, v lese sa zotmelo, borovice okolo horárne sa rozvlnili ako rozbúrené more. Temné vrcholce sa kolembali ako hrebene vín v hroznej búrke.

Veselý brechot psov oznámil príchod domácich. Obaja horári chytro došli k chalúpke a hneď za nimi zadychčaná Moiria dohnala zatúlanú kravu. Naša spoločnosť bola pokope.

O niekoľko minút sme sedeli v chalúpke. V peci veselo pukal oheň. Motria chystala „na večeru“.

Už neraz predtým som videl Zachara a Maxima, ale teraz som sa díval na nich s nezvyčajným záujmom. Zachar mal tvár zachmúrenú, obrvy sa mu zrástli pod strmým, nízkym čelom, oči hľadeli nevľúdne, čo sa mu aj v tvári zračila vrodená dobráckosť, ktorá vždy sprevádza silu. Maxim hľadel otvorene, ako by láskajúcimi sivými očami. Chvíľami natriasal kučeravé vlasy, smiech mu zvučal akosi nezvyčajne chytľavo.

– A či vám starček nerozprával dávnu udalosť o našom dedovi? – opýtal sa Maxim.

– Hej, rozprával, – odpovedal som.

– No, vždy je s ním tak. Len čo les mocnejšie zašumí, hneď sa rozpomína na minulosť. Teraz celú noc ani oka nezažmúri.

– Celkom ani malé decko, – doložila Motria, ktorá nalievala starčekovi šči.

Starček ako by nechápal, že je reč práve o ňom. Celkom opadol, chvíľkami sa nezmyselne usmieval a kýval hlavou. Len keď zvonku naletel na chalúpku náraz vetra, zúriaceho v lese, začínal sa znepokojovať a nastavoval ucho, započúvaný do čohosi s vyľakanou tvárou.

Onedlho v lesnej chalúpke všetko zatíchlo. Kalno svietil dohorievajúci kahanček a svrček cvrlikal zvyčajnú, vždy rovnako prenikavú pieseň... Ale v lese sa vari začala vrava tisícich mohutných, čo aj tlmených hlasov, ktoré sa v temrave škriepili o čomsi hroznom. Ako by akási hrozná moc tam, v temnote, búrlivo sa radila, lebo sa chystala zaútočiť so všetkých strán na biednu chalúpku, stratenú v lese. Z času na čas nezreteľné rachotenie mocnelo, rástlo a dvíhalo sa, vtedy sa striasli dvere, ako by sa ktosi so zlostným sipením opieral do nich zvonku, a nočná víchrica húdla v komíne so žalostnou hrozbou nôtu, čo trhala srdce. Potom na chvíľku nárazy búrky utichli, osudné ticho trýznilo vyľakané srdce, až kým sa zase nezdvihol hukot, ako by sa staré borovice dohovárali, že sa zrazu odtrhnú z miest a odletia do neznámych končín na krídlach nočného uragánu.

Zdriemol som na niekoľko minút nepokojnou driemotou, ale vari nie nadlho. Búrka zavýjala v lese rozmanitými hlasmi a iónmi. Kahanec chvíľkami vzbĺkol a osvietil izbicu. Starček sedel na svojej lavičke a šmátral naokolo rukou, ako by dúfal, že nájde niekoho nablízku. Výraz strachu a skoro detskej bezmocnosti zračil sa v tvári úbohého deda.

– Oksana, holubička, – rozoznal som v jeho žalostnom mrmlaní, – ktože to tam v lese stene?

Nepokojne zašmátral rukou a započúval sa.

– Ech! – vravel zase, – nikto nestene. To búrka šumí v lese... Nič inšie, les šumí, šumí...

Prešlo ešte niekoľko minút. Do neveľkých oblôčkov podchvíľou nakúkali beláskavé ohne bleskov, vysoké stromy vzbíkly vtedy za oblokom v mátožných tvaroch a zasa mizly vo tme, vprostred srditého vrčania víchrice. Tu zas ostré svetlo zatmilo na mih bledé blikanie kahanca a lesom sa ozval trhaný, neďaleký úder hromu.

Starček sa zas nepokojne pohniezdil na lavičke.

– Oksana, holubička, a kto to v lese strieľa?

– Spi, starček, spi, – ozval sa s prípecka pokojný hlas Motrie. – Ľa, vždy je tak: v búrlivých nociach ustavične volá Oksanu. A zabudol, že Oksana je už dávno na druhom svete. A-ách!

Motria zívla, zašepkala modlitbu a o chvíľu v chalúpke zasa nastalo ticho, prerušované iba šumením lesa a starčekovým nepokojným dudraním:

– Les šumí, les šumí... Oksana, holubička...

Onedlho sa pustil hustý lejak a čľaptom dažďových prúdov prehlušil aj nárazy vetra, aj stenanie boru...

Koniec ukážky