Vydání Malého prince v nářečích vznikají díky Martině Dlabajové

© Martin Müller, 2025

Ilustrace © Alžběta Štenclová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-554-6

ISBN mobi: 978-80-7689-555-3

Jak to vzniklo

Edice překladů Malého prince do českých a moravských nářečí se stále rozrůstá. Právě držíte v rukou již její sedmý svazek. Každý překlad přinesl nový úhel pohledu na slavné Exupéryho dílo, aniž by narušil jeho význam nebo poselství. Každé nářečí dává příběhu vlastní jedinečnou duši, přináší něco, co zaujme, dojme nebo překvapí.

Tentokrát přichází na řadu ostravština – jazyk tak osobitý, že už před vydáním vzbuzoval mezi čtenáři velká očekávání. Jaký bude Malý princ v ostravštině? Bude drsný? Bude vtipný? A hlavně – bude tak odvážný jako samotní Ostraváci? Můžu vám slíbit, že nabídne od všeho trochu. Ostravština totiž umí být tvrdá, ale právě díky tomu mají i ty nejpoetičtější věty v knize sílu a hloubku ostravských dolů.

Za každým překladem se skrývá nejen dřina, ale také radost z tvoření, a ani Maly prync není výjimkou. Mistrně zvládnutý překlad v režii Martina Müllera je důkazem, že ostravština může být stejně jemná a výstižná, jako je drsná a přímočará. Ostřílený spisovatel a specialista na reklamní texty se nezalekl výzev ostravského nářečí a výsledek stojí za to.

Neméně významnou součástí této knihy jsou ilustrace Alžběty Štenclové, které překladu dodávají jedinečný výtvarný rozměr. O možnost ilustrovat tento nadčasový příběh o lásce, odpovědnosti a porozumění v ostravštině byl velký zájem. Vybrat toho pravého pro tento nelehký úkol nebylo snadné, ale jsem pevně přesvědčena, že jsme nemohli zvolit lépe. Alžbětiny kresby nádherně ladí s ostravskou verzí textu a podtrhují jeho unikátní atmosféru.

Přeji vám nejen skvělý čtenářský zážitek, ale také nový pohled na známý příběh, který si stále nachází cestu k našim srdcím – tentokrát s ostravským nádechem.

Bude to fajne!

Martina Dlabajová

Poznámka k překladu

Stejně jako malý princ i ostravština urazila v průběhu desetiletí dlouhou cestu, během níž nabývala rozličných podob. V této knize jsem se pokusil zachytit takovou variantu, která by byla srozumitelná napříč generacemi. To s sebou nese množství kompromisů v tom, jaký výraz či variantu slova použít, nebo naopak nepoužít. V každé městské části, čtvrti, ale i rodině se mluví maličko jinak a věřím, že kdejaký Ostravák by si nějaké to slovo upravil. Přesto však doufám, že k vám text při čtení bude zpívat jako ta voda ze studánky. Ostravština je jí totiž podobná: na povrchu hrubostí podobná písku, ale hluboko uvnitř líbezná.

Tuhle knihu věnuju profesoru Josefu Kuličkovi z Ostravy. Nevím, jestli by se mu líbila. Ale podobně jako Exupéry mi i on vždycky kladl na srdce, abych nezapomínal na dítě v sobě. Tak se o to snažím.

Martin Müller

Léonu Werthovi

Sorry všeci mali gizdi, ale tudle bichlu věnuju jednemu dospělemu chacharovi. Mam k temu taky važny duvod: je to muj nejlepší kamoš na světě. Ale mam aj dalši duvod: ten dospěly chachar rozumi všeckemu, aj bichlam pro male gizdy. Mam ešče třeti duvod: meška ve Francii, kaj ho beru mory z hladu a kosy. Musim mu trochu zrobit radost. Ale esi vas to furt smoli, tak tu bichlu věnuju malemu gizdovi, z kereho ten velky chachar vyrostl. Bo všeci velci chachaři byli kdysik malyma gizdama – aj dyž to malokeremu z nich zustane v pale. Tož to věnovani ešče trochu pošolicham: 

Léonu Werthovi,

Dyž byl ešče maly gizd

I

Dyž mi bylo šest, viděl sem raz taku fajnu mazanicu v bichli menem Dřysty z džungle. Byl na ni hroznyš, jak si pere břuch šelmu. Todle je jeji kopyja:

V bichli stalo: „Hroznyšove se s kořisťu nefifraju, ale futruju ju naraz. Pak su scipli a pul roka enem chrapu a travi.“

Tehdy sem furt enem faral nad robenim cypovin v džunglach, tož sem tež zrobil jednu svoju mazanicu. Mazanicu čislo 1. Tu je:

Vrazil sem to mamě a tatovi a ptal se, esi jim z teho cvika u prdele.

Odpověděli mi: „Proč by nam z haviřske přilby cvikalo u prdele?”

Ale guvno přilba. Byl to hroznyš, jak si cpe břuch slonem. Zrobil sem proto rač aj vnitřek teho hroznyša, aby to rodiče pobrali. Jim to prostě musite do te paly narvat. Moja mazanica čislo 2 vypadala takhle:

Mama s tatu mě ale zjebali, abych přestal robit cypoviny s hroznyšami a rač faral nad zeměpisem, počtama a mluvnicu.

Tož sem se v šesti vzdal maliřske kariery, bo sem zmrvil Mazanicu 1 aj Mazanicu 2. Každy dospěly chachar je totiž bulaty jak chleba kulaty, mali gizdi jim musi furt enem cosi rvat do paly a to je dost unavne. Začal sem proto robit cosik inčiho a naučil se smykat knyplem od letadla. Bantoval sem všade možně. A je fakt, že ten zemak se mi u teho šikl. Zmakl sem třeba hned rozeznat Činu od Arizony. Což je fajne jak sviňa, zvlašť dyž člověk kajsik v noci bludi jak Pražak na Svinově.

A tež sem v životě narazil na hafo mudraku. Travil sem totiž s dospělyma času jak sviňa a poznal sem je zblizka. Ale furt sem si o nich myslel to same. Že su tak trochu gramlavi a šrame jim v pale. 

Dyž sem mezi nima potkal takeho, kery mi nepřišel uplně pohlupavy, vyzkušal sem na něm Mazanicu čislo 1, keru mam furt schovanu. Chtěl sem vědět, esi to enem nehraje.

Ale dycky mi odpověděl: „To je haviřska přilba.“ Tož sem rač držel pysk a nemlel s nim ani o hroznyšach, ani o pralesach, ani o hvězdach. Robil sem, že su jak on. Dřystali zme o mariašu, knajpach, politikach aj o kravatach a Baniku. A dospěly byl vysmaty, že poznal takeho rozumneho synka.

II

No a tak sem žil sam a neměl žadneho, s kerym bych si mohl podřystat. Ale pak se mi před šestima rokama v pušti na Sahaře dojebal motor. Cosik v něm křuplo. Bo sem neměl mechanika ani cestujici, začal sem se s tim šolichat sam. Byla to otazka života a scipnuti. Pitne vody sem měl tak akurat na tyden.

Prvy večer sem to zalomil v pisku, hafo kilaku od jakekoli obydlene končiny, prostě kajsik v řiti. Byl sem sam jak posledni kobzol ve sklepě. Tož si asi dovedete představit, jak sem se vyhukal, dyž mě na usvitě zebudil taky čudny hlas:

„Zduř… zrob mi beranka, simtě…“

„Co to plantaš?“

„Beranka mi načmarej, ne?“

Vyskočil sem jak dyby mi u řitě zařmělo. Pazurama sem si protřel oči. Pozorně sem zamžural a uviděl synka, kery na mě važně čučel. Toto je jeho nejlepši portret, kery se mi pak povedlo zrobit.

Moja mazanica neni vubec tak fajna jak ten typek. Ale chuj s tym. Dospěli mě od maliřske kariery odradili, dyž mi bylo šest, proto neumim čmarat nic inčiho jak zavřene a otevřene hroznyše. 

A řekl sem: