Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání
se společností Amazon Publishing, www.apub.com,
ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

The Rescue

Copyright © Steven Konkoly, 2019

Translation © Jakub Futera, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-551-5

ISBN mobi: 978-80-7689-552-2

Kosie, Matthewovi a Sophii – srdcím a duším mého psaní.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Ryan Decker si utřel z tváře pot vlhkým ručníkem z netkané textílie. Nebylo to k ničemu, za chvíli to bude muset udělat znovu. Teplota ve vydýchaném motelovém pokoji atakovala pětatřicet stupňů, rozhrkaná klimatizace neměla proti nadměrným nárokům jeho parťáků u stolu plného přetížených počítačů šanci.

Naštěstí pro něj se už jeho dvoudenní pobyt v motelu La Jacinta Inn rychle chýlil ke konci. Pokud nenastanou žádné nečekané potíže, měli by se do deseti minut spakovat. Ani ne za dvacet minut budou pryč.

„Duch právě překročil fázi Charlie,“ ohlásil Brad Pierce, zástupce velitele akce.

„Řekni jim, že musí zrychlit,“ odpověděl Decker. „Specter překročil Charlie už před minutou.“

„Vědí, co dělají.“

„Já vím,“ řekl Decker a potvrdil pozici Ducha na monitoru s plochou obrazovkou.

Duch, pětičlenný tým ostřílených chlapů vyškolených k osvobozování rukojmích, měl těžší přístup, na cestě od místa výsadku severně od cílového domu musel překonat několik kopců a roklí. Hustší křoví a sem tam nějaký strom měly maskovat jeho postup a dovolit mu zaujmout pozici blíž k „distribučnímu centru“ bratvy než Specterovi, který bude muset cestou k domu překonat bezmála devadesát metrů rovinatého, písčitého terénu.

Specter byl tým určený pro přímý útok a měl za úkol Duchovi bleskurychle vyčistit bezprostřední okolí i vnitřní prostory cílové budovy. Sestával ze šesti bývalých příslušníků SWAT a jednotek speciálních sil. Ti se přibližovali od jihu a rozdělili se na dvě poloviny po třech, aby do domu vnikli z protilehlých stran. Duch se chystal ihned následovat tu skupinu, která se setká s menším odporem, aby mohl provést osvobozovací fázi operace.

Decker na záchranu rukojmích najal tým z exkluzivní skupiny specializovaný na „navracení aktiv cestou aktivního odporu“, se kterým byly veškeré dohody uzavírané výhradně mimo oficiální záznamy. Jeho vlastní tým na osvobozování rukojmích platil za špičku, ale muži a ženy, které najal na tuhle misi, byli v oboru ti úplně nejlepší. Když se hraje o život dcery vlivné americké senátorky, nesmí se ošidit jediný detail.

Deborah Payneová, jeho hlavní koordinátorka taktických operací, promluvila, aniž by spustila oči z obrazovky. „Specter hlásí nulový pohyb v budově. Všude tma.“

„Termovize?“ zeptal se Decker.

„Nic.“

Deckerovi se to nezdálo. Několik stráží mělo být aktivních i ve dvě hodiny ráno, zvlášť vzhledem k tomu, co jim už v průběhu dne potvrdil tým dálkového sledování. Během rána bylo do domu nastěhováno patnáct dětí a mladistvých. Decker se plánoval přesunout na místo už minulou noc, když se ale dozvěděl, že jsou na cestě další, posunul svou misi o čtyřiadvacet hodin. Nemohl ty děti nechat na pospas ruské mafii.

Odlehlý areál v Riverside County sloužil bratvě jako sběrné místo pro děti unesené v oblasti Los Angeles. Oběti byly v průběhu několika dnů vyšetřeny, ohodnoceny a pak rozděleny podle různých kategorií pro distribuci do sítě ruské mafie obchodující s bílým masem.

Senátorčina dcera pro záchranu téhle nově příchozí „úrody“ jednu noc v zajetí navíc vydrží.

„Ksakru,“ zabrblal Pierce. „Já ti to říkal, že čekat je blbej nápad. Jestli je to místo prázdný, jsme v hajzlu.“

„Není prázdný,“ řekl Decker. „Náš tým to místo hlídá už tři dny. Ona tam je.“

„A co když ne?“

„Pak máme špatný informace a nikdy tam ani nebyla.“

„Informace jsou v pořádku,“ řekl Pierce.

„Pak se není čeho obávat. S dodávkou odjel jen řidič a eskorta. Jako vždycky.“

„Pokud víme, tak ano.“

„Ještě nikdy transport neukrývali na místě jako je tohle,“ řekl Decker. „K čertu. Ani se neobtěžují skrývat to, co dělají v centru města, a za bílého dne.“

„Já chci jen říct, že nám tady jde fakt o hodně.“

„Vždycky nám jde o hodně,“ řekl Decker.

„Ty víš, co myslím.“

Decker přikývl. „Vím. Všechno bude v pohodě.“

Pierce nepůsobil přesvědčeně, i Deckera však začínaly hlodat vlastní pochyby. Zavrtěl hlavou. Ne. Ty děti tam jsou. A stráže taky. Dcera senátorky Steeleové tam je, a pokud ne, tak ji bratva odvezla dlouho předtím, než se informace o její přítomnosti v domě dostaly k Deckerovi.

Byl k senátorce Steeleové i Jacobu Harcourtovi od samého počátku naprosto upřímný: od dívčina zmizení uběhlo příliš mnoho času, FBI neměla v ruce jediný hmatatelný důkaz a nepřišla žádná žádost o výkupné. Naděje na to, že se Meghan Steeleová najde, byla téměř nulová. Téměř.

Na Deckerovu skupinu s názvem World Recovery Group se po měsíci a půl pátrání usmálo neuvěřitelné štěstí. Jako by našli jehlu v kupce sena. Šance, že by takovou jehlu, až se bratva dozví, co se tu událo, našli podruhé, neexistuje. Decker měl na záchranu senátorčiny dcery jediný pokus.

„Duch je na konečné pozici,“ ohlásila Payneová.

Decker se zhluboka nadechl a pak pomalu vydechl. „Dej jim zelenou.“

„Spectere. Tady je Náhrobní kámen. Máte zelenou k průniku do domu. Duchu, ohlaste, až zahájíte fázi záchrany rukojmích.“

Decker sledoval roztřesený záznam z kamery velitele Spectera. Blížili se k zadnímu vchodu. Druhá polovina jeho týmu se nacházela na opačné straně budovy. Uběhlo několik sekund, během nichž tým připravil malé nálože, které vyhodí dveře z pantů.

„Specter Dva připraven na průnik,“ ohlásil hrubý hlas.

„Rozumím. Specter Jedna připraven. Čekejte na povel,“ řekl velitel týmu. „Dva. Jedna. Průnik.“

Po synchronizovaném záblesku náloží následoval rychlý, nepřehledný pohyb kamery. Po několika sekundách se přenos ustálil. Na záznamu se vlevo vzadu objevila těsně semknutá skupinka operativců s nočním viděním; s namířenými puškami se přesouvali po velkém společném prostoru s obývákem a kuchyňským koutem. Kamera velitele týmu zabírala dveře s visacím zámkem vedoucí do druhé poloviny domu.

„Něco je špatně,“ řekla Payneová. „Nejsou tu stráže.“

Existovalo jediné vysvětlení. Jeho týmů si všimli už před vniknutím. Decker měl špatné tušení, co najdou na druhé straně dveří. Pierce zavrtěl hlavou a sprostě zaklel.

„Pošlete Ducha a okamžitě vyrazte ty dveře,“ nařídil Decker.

Payneová přetlumočila rozkazy a skupinka těžkooděnců vyrazila ke dveřím s náložemi. Tým Duch se seřadil podél zdi vedle dveří a čekal, až Specter dokončí svoji práci.

Pierce mu poklepal na rameno. „Máme tu společnost,“ řekl. „Přední vchod hlásí semknutou kolonu suburbanů a lincolnů, odbočují ze Santa Fe na Floridskou. Míří k nám.“

Přední vchod byl dvoučlenný pozorovací tým umístěný na střeše kancelářské budovy přes ulici od motelu. Měl skvělý výhled na Floridskou ulici a hlavní vchod. Další tým seděl na střeše dvoupodlažní budovy za motelem, ten zajišťoval, že se nikdo nemůže vplížit do Deckerova velitelského centra zezadu.

„Mám pozdržet průnik?“ zeptala se Payneová.

„Vydrž, Deb,“ odpověděl Decker a otočil se k Pierceovi. „Jak dlouho potrvá, než se ty auta dostanou k motelovému vjezdu?“

„Maximálně deset sekund. Jedou rychle.“

Týmům v cílové budově připadal čas jako celá věčnost, ale Decker musel předtím, než vydá konečné rozhodnutí, zjistit, co od přijíždějících aut čekat.

„Nějaké náznaky aktivity v okolí cílové budovy?“

„Negativní,“ odpověděl mu operační technik sedící vedle Payneové. „Hřbitov hlásí všechno čisté.“

Musela to být FBI. Agent Reeves, zvláštní agent zodpovědný za případ Steeleové, od samého začátku proti zapojení WRG protestoval a ihned spustil štvavou kampaň, která si nakonec vyžádala senátorčin zásah. Reeves si pro obnovení své vendety nemohl vybrat horší okamžik.

„Řekni jim, ať spustí průnik za dvacet sekund, pokud nedostanou jiný rozkaz,“ řekl Decker.

„Jsi si jistý, že je to dobrý nápad?“ zeptal se Pierce.

„Jestli z těch auťáků vyskáče banda Rusáků, budu počítat s tím nejhorším a tým z toho baráku stáhnu.“

„Ty jsi ještě nezačal počítat s…“ začal Pierce. „Počkat. Zadní vchod hlásí těžce ozbrojený pěšáky blížící se k zadní straně motelu. Na balistických štítech mají tučný nápisy FBI.“

„To musí být Reeves. Senátorka mu za tohle sebere odznak,“ zamumlal Decker.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Payneová.

„Operační centrum končí. Jenom operační centrum,“ řekl Decker. „Řekni Duchovi, ať vyrazí dveře a vysvobodí rukojmí. Pak předej velení operace Hřbitovu. Informuj je, že jsme provařený.“

„Rozumím,“ potvrdila Payneová a pak předala rozkazy dál.

Škvírami mezi žaluziemi na oknech problikla červená světla majáků a v dálce zakvílely pneumatiky.

„Přední vchod hlásí těžce ozbrojené muže vystupující z aut, blíží se k parkovišti před vchodem. Nápisy FBI potvrzeny,“ řekl Pierce. „Co teď?“

„Odzbrojíme se a vyjdeme ven s rukama nad hlavou. Ihned,“ nařídil Decker, vytáhl ze skrytého pouzdra na stehně pistoli a hodil ji na postel.

„A co pozorovací týmy?“ chtěl vědět Pierce.

„Hádám, že už je dostali. Nejspíš na ně míří ostřelovači. Řekni jim, ať zvednou ruce a ani se nehnou. Čekáme na FBI.“

Pierce předal instrukce a hodil svou pistoli na postel vedle té Deckerovy. „Vůbec nic nedává smysl,“ řekl. „Ten barák – a teď tohle?“

Měl pravdu. Nesedělo to, ale zrovna teď s tím nemohli udělat vůbec nic. Jediné, v co mohli doufat, byl zázrak v cílové budově.

„Nějaké zprávy od Ducha?“ zeptal se Decker s rukou na klice.

„Průnik za pár sekund,“ oznámila Payneová.

Nejradši by počkal, ale potřebovali se dostat na příjezdovou cestu dřív než FBI, jinak si to pořádně zkomplikují. „Teď je to na nich,“ řekl. „Všichni odzbrojit a vyjděte za mnou.“

„Přepnu přenos na bezdrát,“ řekla Payneová a postavila se. „Třeba si toho nevšimnou.“

„Dobrý nápad.“

Decker, spokojený s tím, že jsou všichni odzbrojení a připravení, otevřel dveře a zvednul ruce nad hlavu. Pohledem přejel prázdné, plevelem zarostlé parkoviště. Obloukovým vjezdem pro auta pronikalo červené blikající světlo z tmavého SUV a odráželo se od přízemních oken. Udělal několik kroků do chladnějšího nočního vzduchu a otočil svou hlavu dost na to, aby zkontroloval, že ho následuje celý tým. Dveře po obou stranách motelu se otevřely a na parkoviště proudili lidé z jeho týmu vnitřní bezpečnosti.

Všichni jeho lidé stáli uprostřed parkoviště, ruce zdvižené vysoko nad hlavami. Pár sekund nato se nádvoří zaplnilo mohutně ozbrojenými těžkooděnci z FBI vykřikujícími rozkazy. Decker poslechl jejich instrukce a skončil obličejem na zemi – a rukama spoutanýma za zády. Otočil obličej na stranu a tváří dřel o drolící se asfalt. Do té druhé se mu jemně zabořila hlaveň pušky.

„Ani hnout,“ pronesl agent a rozsvítil baterku připevněnou na pušce.

Decker zavřel oči, proti oslepujícímu světlu neměl šanci.

„Tady je,“ zvolal jeden z agentů poblíž a pod víčka se mu zarylo ještě víc světla.

„Ryane,“ zašeptala vedle něj Payneová, „přenos je mrtvý.“

Decker otočil hlavu. „Jak to myslíš?“

Hlaveň mu zatlačila na temeno. „Přestaň mluvit a přestaň se hýbat. Poslední varování.“

„Přenos se prostě přerušil,“ řekla Payneová.

„Čemu přesně nerozumíš, když říkám drž hubu?“ Agent stojící nad Payneovou jí přitiskl hlavní lebku k zemi.

„Kde je Decker?“ ozval se povědomý hlas. Zvláštní agent Reeves.

Než stihl kdokoli odpovědět, asfalt pod nimi se krátce zatřásl a mezi agenty na parkovišti zaznělo několikrát slovo zemětřesení.

„Taková ironie,“ pronesl Reeves nedaleko. „Zemětřesení přesně ve chvíli, kdy je Ryan Decker nadobro ze hry.“

„Myslím, že to slovo, které hledáte, je náhoda,“ řekl Decker s hlavní pušky bolestivě zabořenou do lícní kosti.

Reeves si přidřepnul mezi Deckera a Payneovou, na tváři vítězoslavný výraz. „Copak to tu máme, pane Deckere?“

„Na všechno máme povolení.“

„To se teprve uvidí,“ odvětil Reeves. „Hádám, že uvnitř najdu pár zbraní odporujících kalifornským předpisům. Připadá mi to jako operace, kterou si pojistíte pořádnou palebnou silou, když pomyslím na lidi, které se chystáte nasrat.“

„Vypadá to, že jediný nasraný jste tady vy. Všechno je podle kalifornských předpisů.“

„No, tahle půlka rovnice mě nezajímá,“ řekl Reeves. „Já jdu po té druhé.“

„Tohle je všechno. Provádíme rutinní pozorování související s únosem Meghan Steeleové.“

„Vám jde o víc než o sledování bezcenných náznaků. Tady někde se děje něco většího.“

Ozval se jeden z agentů. „Tahle ženská tady říkala něco o tom, že se jim přerušil přenos.“

„Přenos od koho?“ chtěl vědět Reeves.

Payneová se ho chystala setřít, ale její odpověď uťal hluboký hřmot, až se okenní tabulky roztřásly.

Reeves se rozhlédl po parkovišti. „Doufám, že tohle není vaše práce, Deckere. Těžké výbušniny neviděly kalifornské předpisy ani z rychlíku.“

V tom okamžiku to Deckerovi všechno došlo. Žádné stráže v cílové budově. Zemní otřesy se šíří rychleji než zvuk. Otřesy na parkovišti a pak, o třicet sekund později, mohutná, vzdálená exploze. Ten barák byl nacpaný výbušninami. Rusové věděli, že přijdou – a to dlouho předtím, než Deckerův tým dorazil do Hemetu.

To bylo jediné vysvětlení. Proč ale zároveň nenajeli do motelu náklaďákem s náloží a nesejmuli i zbytek operace? Všechno souvisí se vším. Musí. Ale jak? Rusové museli dát tip FBI, což ho přivedlo zpátky k jedné z předchozích otázek: Proč nezlikvidovat všechny najednou?

Deckerovy myšlenky se zúžily na zjištění, že velící tým zůstal ušetřen z nějakého důvodu. Rusové s nimi ještě neskončili.

KAPITOLA DRUHÁ

O dva roky později

Decker si přejel vachrlatým jednorázovým holítkem po hustém strništi na tváři, a pak ho vypláchl ve vlažné vodě. Celý proces opakoval tolikrát, dokud neoholil všechnu pěnu na holení až na hladkou kůži. Ve chvíli, kdy holítko odložil na okraj umyvadla, připomněla mu rána na dveře cely, že pravidla tu platí pořád, bez ohledu na to, proč ho převážejí. Přešel s umělohmotným holítkem ke dveřím a vložil ho do malého nerezového koše, který se rychle zavřel.

„Obléct,“ řekl hlas strážného v interkomu. „Čekají na tebe maršálové.“

Decker přikývl a vrátil se k umyvadlu, aby si z tváře setřel zbytky pěny. Na chvíli se zastavil před zrcadlem a dlouze se zadíval na drsný obličej, který na něj zhlížel. Stejná tvář. Stejný chlap. Aspoň takhle si to namlouval pokaždé, když našel sílu se podívat. Ve skutečnosti nebylo stejného vůbec nic – a už nikdy ani nebude. Před dvěma lety, v motelové krysí pasti v Hemetu v Kalifornii, dospěl jeho život, tak jak ho znal, k náhlému a neslavnému konci.

Z Ryana Deckera, vyznamenaného vysloužilého mariňáka a zachránce nevinných, se přes noc stal vězeň číslo 6581, zločinný žoldák a zabiják dětí. A co hůř, z milujícího manžela a vzorného otce dvou dětí se stal zneuctěný vdovec s jedním dítětem. Lidi od novin s ním neměli nejmenšího slitování od samého začátku. A nemilosrdní žalobci až do hořkého konce.

Dokonce i jeho teď už jediný potomek, dcera Riley, ho vinila z toho, co se stalo, a nechtěla s ním mít nic společného, nebo aspoň takhle mu to řekli. O její opatrovnictví se ihned po jeho zatčení přihlásila sestra jeho manželky, načež ji ukryla před světem – a před ním. Bez dalších okolků mu zmizela ze života, stejně jako manželka a syn.

Dal by cokoli za to ji znovu vidět, nebo aspoň slyšet její hlas. Přes své rodiče, aby je její teta nemohla zabavit, jí poslal desítky dopisů, ale odpovědi se nikdy nedočkal. Decker netušil, jestli je vůbec četla. Rodiče jí je předávali během pravidelných návštěv, které jim povolili, ale Riley je před nimi ani jednou neotevřela. Ale na tom nezáleželo. Nepřestával psát. Třeba jednou změní názor a on chtěl, aby věděla, že se na ni nevykašlal.

Decker si promnul hladkou bradu a odhlédl od zrcadla směrem k hromádce volně poskládaného civilního oblečení na posteli. Khaki kalhoty, modrá košile s dlouhými rukávy, černé ponožky a pár hnědých polobotek. Vzal do ruky košili a zamračil se na pomačkané záhyby. To jako vážně? Tohle je všechno, co FBI dokáže pro vystoupení před soudem zařídit? To je fuk. Pořád lepší než oranžová kombinéza – i když jen o chlup.

Za normálních okolností by mu to bylo jedno, ale dneska nešlo o Ryana Deckera. Šlo o něco většího. O něco, na čem mu záleželo natolik, že dokázal zapomenout na zášť vůči zvláštnímu agentovi Reevesovi, muži, který si zvolil za svou osobní misi dostat Deckera za mříže. O věc, která ho dostala až sem především – o nutkavý smysl pro povinnost ochraňovat nevinné.

Někdy v průběhu dnešního dne bude svědčit proti Solncevské mafii v procesu týkajícím se gangu organizujícího obchod s bílým masem – nebo si to aspoň myslel. Ministerstvo spravedlnosti ho bez předchozího upozornění přemístilo z nápravného zařízení v kalifornském Victorville do losangeleského Metropolitního vazebního centra, pár bloků od budovy federálního obvodního soudu. Tohle zařízení znal, protože v něm při čekání na vlastní proces strávil několik měsíců. Vězni se sem vraceli jen kvůli svědectví ve federálních případech.

Utajovaný způsob jeho převozu jeho teorii jedině podporoval. Federální proces proti bratvě se naplno rozjel šest měsíců po hemetské tragédii – zčásti díky záplavě detailních informací, které Decker v průběhu let nasbíral. Informace, které nepodléhaly důkazním standardům podle čtvrtého dodatku, ale závisely na jeho osobním svědectví. Těžce nabytém svědectví.

Během o málo více než dvou let ve federálním vězení přežil Decker osm pokusů o vraždu – podle velitele věznice ve Victorville šlo o nový rekord. Někdo se to svědectví opravdu snažil pohřbít a Decker sázel na Rusy. Bratva měla eminentní zájem na tom, aby skončil pod kytičkami, a federálové si nehodlali nechat vítězství proklouznout mezi prsty takhle těsně před koncem. Proto takové úsilí jeho převoz utajit.

Tři dny před tím, než si pro něj bez ohlášení přijeli američtí maršálové a odvezli ho rovnou do Los Angeles, ho umístili do ochranné vazby. Od příjezdu ve čtyři hodiny ráno trávil čas na téhle samotce. Bez návštěv. Bez fanfár. Maršálové hlídkovali poblíž. K snídani konzervované přídělové jídlo zapečetěné ještě z výroby. Kancelář státního návladního dneska nehodlala nic riskovat.

Decker si svlékl kombinézu a koutkem oka zachytil v zrcadle svou svalnatou horní polovinu těla. Po těle se mu táhlo několik na prst dlouhých jizev, každá z nich představovala vlastní kapitolu v příběhu smrtící rulety, která se stala jeho životem. Celý příběh znala jen jedna jediná další osoba, a ta si ho kvůli němu vzala do hrobu. A co se jeho týče, on už ho nikomu dalšímu vyprávět nebude.

Dooblékl se a zkontroloval svůj vzhled. Business casual u federálního soudu – po tom, co spal týden v jednom oblečení.

„Mohlo by to být horší,“ zamumlal si pro sebe a zaklepal na dveře. „Jsem připraven.“

Dveře se otevřely bez obvyklé řady strohých slovních pokynů, což Deckera přimělo ztuhnout, přejít k protější stěně a opřít se dlaněmi o natřené škvárové cihly. Hlavu ani na chvíli neotočil od dveří, aby ho nepřekvapil vražedný pokus číslo devět, pokud by měl přijít.

Ve dveřích se objevil stejný dozorce, kterého viděl při příjezdu. „To nebude potřeba,“ pronesl a pokynul Deckerovi, aby vystoupil do chodby.

Deckerovi se změna v obvyklém postupu, který se za poslední dva roky stal jeho životem, nelíbila. Na té nenucenosti bylo něco špatně.

„Určitě?“ zeptal se, spustil ruce a otočil se.

„Dostal jsem instrukce přímo od svého vedoucího bloku,“ řekl dozorce. „Nebudeš dělat žádné potíže, že ne?“

Decker zavrtěl hlavou.

„Takže, co takhle kdybys sebou trochu pohnul a padal na chodbu?“

Decker poslechl a vystoupil na širokou, světlem zalitou chodbu. Kradmým pohledem za dozorce se ujistil, že jsou sami. Chodbu zakončenou na obou stranách strohými veřejemi lemovalo pět párů protilehlých dveří. Na stropě nad východem byla připevněna kupolovitá kamera.

„Půjdeme tudy,“ řekl dozorce a ukázal ke dveřím po Deckerově levici.

Dveře na dlouhou sekundu zabzučely, následovala řada cvaknutí. Automaticky se otevřely do těsné místnosti, kde na ně čekala dvojice maršálů, snadno identifikovatelných podle nápadných odznaků ve tvaru pěticípé hvězdy na klopě.

„Odteď se o něj postaráme,“ pronesl jeden z maršálů.

„Je váš,“ odpověděl dozorce a zmizel v malém bloku cel.

Když se zavřely a zamknuly dveře za ním, zabzučely ty za maršály.

„Připraven, pane Deckere?“ zeptal se velící maršál a uctivě mu přikývl.

Pane Deckere? Od jeho odsouzení mu nikdo neřekl jinak než „vězeň“ nebo „mukl“. Neoficiálně ho nazývali všemi možnými nadávkami, k tomu několika, které nikdy předtím neslyšel. Něco bylo špatně.

„Asi jo,“ odpověděl Decker. „Kam máme namířeno?“

„Vyřizování,“ odpověděl maršál. „Tudy.“

Následoval maršála dveřmi do kontrolního centra bloku. Za tlustým neprůstřelným sklem zcela uzavřené, od podlahy ke stropu vystavěné kukaně seděli tři strážci oblečení do matně olivových armádně vyhlížejících uniforem. Ze své neproniknutelné stanice uprostřed osmiboké místnosti kontrolovali příchody a odchody vězňů umístěných do samovazby a ochranné vazby. Decker si pomyslel, že mají tu nejklidnější práci v celé budově.

„Vyřizování s procesem?“ zeptal se Decker. „Projdeme si mou výpověď?“

Maršálové se na něj zmateně podívali.

„Ne, výstupní formality,“ odpověděl jeden z nich.

Decker jako by zamrzl do lesklé betonové podlahy. „Tomu nerozumím.“

Federální důstojník pokrčil rameny. „Víc toho nevím. Řekl bych, že do hodiny budete na svobodě.“

„Pokud teda nechcete zpátky do cely,“ řekl jeho parťák a lehce se nad vlastním vtipem pousmál.

„To musí být nějaká chyba. Měl jsem svědčit u federálního obvodního soudu proti členům Solncevské mafie,“ řekl Decker. „Kvůli tomu mě sem přece přivezli, ne?“

„Před třemi dny ten případ zamítli,“ řekl maršál.

„Cože? Počkat. Jak se to mohlo stát?“

„Něco bylo špatně s důkazy.“

Jejich konverzaci přerušil znuděný hlas z interkomu.

„Pánové, potřebuju, abyste vyklidili prostor,“ oznámil jim jeden ze strážných bloku.

„Máš napilno?“ zeptal se ho velící maršál s úšklebkem.

„Vtipálku,“ odpověděl strážný. „Ať tě nepraští dveře.“

Dveře na opačné straně kontrolní stanice zabzučely a pár sekund nato se otevřely. Decker zůstal stát na místě a v hlavě si přehrával všechno, co věděl. Netrvalo dlouho a došel k závěru, že jeho propuštění není ani chyba, ani náhoda. Dlouhé prsty bratvy zatahaly za tolik provázků, až ho dostaly ven – přímo v centru Los Angeles.

„Slyšel jste toho chlapa,“ popohnal ho maršál.

„To nedává vůbec žádný smysl,“ řekl Decker. „Proč by mě převáželi do Los Angeles?“

„Netuším,“ odpověděl maršál, teď už netrpělivě. „Musíte pokračovat, pane Deckere. Mám rozkaz dovést vás do kanceláře.“

Spíš na popraviště. Bude mít štěstí, když na ulici přežije třicet minut.

KAPITOLA TŘETÍ

Decker stál v žáru poledního slunce před vazební věznicí a přemítal o nenadálém vývoji událostí. Zfalšovat propuštění z Vězeňské kanceláře muselo stát Rusy neuvěřitelný balík peněz. Takovou investici budou chtít zpátky. Důkladně prozkoumal ulici před sebou, ale nevšiml si ničeho podezřelého. To není žádné překvapení. Rusové jsou možná šílení a nabubřelí, ale nejsou idioti.

Budou ho pozorovat zpovzdálí a počkají si na vhodnější čas i místo. Decker to hodlal využít proti nim. Půjde pár bloků jižně do části Los Angeles s názvem Skid Row, kde se ztratí v několika městských blocích improvizovaných přístřešků a stanů bezdomovců. Po cestě, pokud to okolnosti dovolí, zapadne do kavárny, kterou mu doporučil jeden z maršálů. Rozhodně by si dal dobré kafe, zvlášť pokud to má být jeho poslední.

S úlevou, že se ho Rusové nechystají rozstřílet hned před východem z vazebního centra, sestoupil po schodech na Alameda Street a zamířil na jih. Řekli mu, aby šel po Alamedě až na Východní první ulici, kde uvidí věž v japonském stylu. Další instrukce byly už kusejší. Kavárna byla součástí otevřeného nákupního centra na okraji Malého Tokia.

Jak se blížil ke křižovatce První a Alamedy, dlouhé řady bezútěšných skladištních budov postupně ustupovaly živějším obchodům. Ohlédl se přes rameno za mrtvolnými bloky, kterými právě prošel. Pro bratvu dokonalá střelnice. Žádní svědci. Bez možnosti utéct. Promrhaná příležitost. Na křižovatce zahnul doprava a uviděl červenou věž. Jejich smůla. To kafe si nakonec dá.

Na První ulici výrazně přibylo chodců, což znamenalo spoustu příležitostí, jak si vylepšit situaci. Než přešel ulici, pečlivě si vyhlédl oběť a nic netušícímu turistovi sebral z kapsy slibně naditou peněženku. O dvě stě dolarů a tři kreditní karty bohatší pak peněženku nacpal do přetékajícího odpadkového koše u vchodu na Japanese Village Plaza, vplul do poledního davu nakupujících a díval se po mobilu, který by mohl využít k tomu, aby si později zařídil déletrvající zmizení.

Krátkým pohledem přes rameno si potvrdil, že šedý suburban, který ho sledoval už od křižovatky, zastavil na protější straně ulice, před severním vstupem na plazu. Měl silně zatmavená okna, ale on věděl, kdo sedí uvnitř. Vojáci bratvy. Kafe bude muset počkat. Hbitě procházel nacpaným otevřeným nákupákem, soustředěný na to dostat se do Skid Row.

Právě minul kavárnu doporučenou maršály, když mu do výhledu na Druhé ulici pomalu najela bílá dodávka bez oken, která mu tak šikovně odřízla únikovou cestu z rušné nákupní plazy. Čas změnit plány. Decker zahnul a zamířil do kavárny, kde bude pravděpodobně v bezpečí – aspoň prozatím.

Decker otevřel těžké dveře kavárny Sweetspot a nasál bohaté aroma čerstvě namletých kávových zrn. Koupí si kafe a vyhodnotí situaci. Možná popadne zbraň, kterou by mohl překvapit jednoho z chlapů poslaných, aby ho zabili.

Z malého svazku bankovek v kapse vytáhl dvacku a postavil se za dvojici mladých žen s batolaty. Jedna z holčiček na něj vykukovala zpoza maminčiny opálené nohy. Usmál se, její blonďaté vlásky a modré oči mu připomněly jeho vlastní dceru. Jeho úsměv ale stejně rychle zase zmizel, a to ze stejného důvodu.

Právě teď si nemohl dovolit na ni myslet. Deckerova jediná naděje na to, že svou dceru ještě někdy uvidí, závisela na tom, jestli se odsud dostane živý, a jestli se mu to má povést, bude to vyžadovat veškeré jeho soustředění.

Vyhlížel výlohou kavárny, aby zkontroloval dodávku. Sedadlo spolujezdce bylo prázdné. Jeden z Rusů se pohyboval po plaze. Decker natáhl krk ještě o trochu víc, ale nikde mezi turisty a nakupujícími ho neviděl. Sakra. To byla strašná bota. Na druhou stranu, nikdy mu nepřišlo nějak zvlášť těžké je od davu odlišit. Špatné sestřihy. Nápadně nevhodný vkus na módu. Tetování na krku a předloktí. Roláky uprostřed srpna – k zakrytí zmíněných tetování. Posadí se na bar a bude projíždět dav. Nemělo by mu to zabrat zase tak dlouho.

Dodávka poodjela a okamžitě ji nahradilo černé SUV. Možná opravdu plánovali oddělat ho přímo tady. Znovu se podíval na malou holčičku, která schovala obličej za svou mámu. Co si to jen myslel? Decker vystoupil z fronty. Musí odtud okamžitě vypadnout. Jestli bratvě záleží víc na tom ho zabít než na tom, že si poškodí pověst u veřejnosti, pak svou přítomností tady ohrožuje spoustu lidí.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Harlow Mackenzieová zrychlila do křižovatky, žlutá na semaforu se změnila na červenou ještě předtím, než začala odbočovat. Když srovnala auto na Druhé ulici, řídila co nejrychleji tak, aby netrefila žádného z neopatrných chodců skákajících nečekaně do ulice. Třeba hlouček kravaťáků, kteří jí právě teď vstoupili před auto. Dupla na brzdu právě včas, aby stihla dobrzdit jen pár decimetrů od nich.

„Copak ti idioti nevědí, co je to přechod?“ zahartusila.

Zatímco se hlouček dohadoval, jestli pokračovat přes silnici, držela se Harlow zpátky, aby nenalehla na klakson. Po Deckerovi šla dvě auta. Šedé SUV a bílá nákladní dodávka. Nejspíš tam bude hromada dalších, kterých si nevšimla. Takže místo toho, aby na sebe poutala nevítanou pozornost, netrpělivě skupince pokynula a přitom sledovala silnici za nimi. Nákladní dodávka odbočila z Alamedy na Druhou ulici a mířila jejím směrem.

„Do hajzlu!“ zaklela a praštila do volantu.

Jestli si Decker nedá pozor a dojde až k silnici, můžou ho sebrat rovnou z chodníku. Zrychlila a v hlavě si promítla několik rychlých plánů. Její rozhrkaný sedan dorazil k jižnímu vjezdu do otevřeného nákupního centra několik sekund před dodávkou, což jí poskytlo příležitost přehlédnout plazu, aniž by to působilo příliš nápadně. Ne že by se za jejím dobitým malým sedanem někdo ohlížel.

Harlow si Deckera všimla okamžitě. Měl namířeno směrem k jednomu z obchodů lemujících plazu. Vypadal jako kavárna. Co si sakra myslí? Teď není čas sedět na jednom místě. Bude muset zasáhnout dřív, než čekala. Zatímco zuřivě vyťukávala esemesku své asistentce, bílá dodávka zaparkovala před vjezdem na plazu. Když zvedla hlavu od telefonu, vysoký vůz jí výhled na kavárnu z většiny zakrýval. Drsně vyhlížející řidič se sluchátkem v uchu jí věnoval letmý pohled, pak zkoumal ulici před sebou.

Harlow se prodrala záplavou chodců na přechodu a zaparkovala podél zákazové čáry. Auto patřilo mezi ty zbytné, takže se nestarala o to, jestli ho odtáhnou, přesto doufala, že s ním asistentka přejede dřív, než přijede odtahovka. Všechno záleželo na tom, co se stane v příštích deseti minutách.

O pár sekund později se její nohy dotkly asfaltu a odnášely ji rychle skrz pomalou dopravu směrem na druhou stranu. Předstírala, že je pohlcena svým mobilem. Dorazila na chodník a vmísila se mezi pestrou směsici turistů a nakupujících místních v Malém Tokiu.

Harlow teď pro ně byla neviditelná, měla na sobě typické jihokalifornské oblečení ve stylu „možná cvičím, možná lítám po pochůzkách“ – fialový batoh, černé kalhoty na jógu, přiléhavé tričko nad pupík a přes něj rozepnutou halenku s dlouhými rukávy, na hlavě olivovou kšiltovku, černý cop prostrčený otvorem nad sponou.

Z pravého předního místa dodávky vystoupil sportovně vyhlížející chlap v pohorkách, kapsáčových kraťasech a nezastrčené tmavě modré polokošili a vmísil se mezi chodce na prostranství plazy. Docela dobrý převlek, až na ty boty. Zabočila na plazu a směrem ke kavárně a nespouštěla oči z potenciálního střelce. Ten vyšel z davu a posadil se vedle postarší Asiatky na lavičku na druhé straně prostranství od kavárny.

Prohlédla si lidi blížící se ke kavárně z druhého směru. Předpokládala, že šedé SUV vysadilo několik operativců, aby si pojistili, že se Decker neotočí zpátky. Nikdo v davu proudícím pod šňůrami červených a bílých japonských lampionů nevypadal podezřele, což dále komplikovalo už tak problematickou situaci. Otočila se ke kavárně a uviděla Deckera stát ve frontě.

„Musel sis to kafe dát,“ zabručela. „To sis nemohl pomoct?“

Než došla ke dveřím, Decker vystoupil z fronty, na tváři ustaraný výraz. Chystal se z kavárny vypadnout. V tuhle chvíli ne úplně nejlepší nápad, po plaze se toulalo několik neidentifikovaných chlapů. Decker byl v pohodě, i když ne zas tak moc. K tomu, aby se z toho dostal, bude rozhodně potřebovat její pomoc. Otevřela dveře a pevně mu přitiskla dlaň na hruď, tělem se přitom opatrně postavila tak, aby nikdo z šedého vozu neviděl, že se ho dotýká.

Zareagoval okamžitě, popadl ji za ruku a použil u toho strašidelnou sílu.

„Nezlámej mi zápěstí, Deckere,“ řekla mu pevně. „Já jsem jeden z mála přátel, co ti zbyli.“

„Nepřipadáš mi povědomá. Ani trochu,“ prohlásil Decker, oči pevně upřené na ty její.

Harlow zaváhala, projela jí vlna zklamání. Decker nemohl tušit, kdo je, ani jak jsou spolu spojení, ale nemohla si pomoct. V tuhle chvíli znala jeho tvář lépe než tu vlastního bratra. Jeho odmítavý postoj ji zranil o něco víc, než by čekala od někoho, koho ještě nikdy předtím neviděla. Pustila to z hlavy.

„Kavárna je pod dohledem. Dost možná obklíčená. Budeš potřebovat mou pomoc,“ řekla mu. „Vrať se do fronty, než si všimnou, že je něco v nepořádku.“

Tlak polevil, na rozdíl od jeho pronikavého pohledu. „Kolik?“ zeptal se.

„Jeden, kterého sis jistě všimnul, sedí naproti kavárně vedle té staré Asiatky,“ odpověděla Harlow. „Tipuju, že tě přes nákupní centrum sledovali další dva z toho šedého suburbanu zaparkovaného na První ulici.“

Decker pustil její zápěstí a otočil se zpátky do fronty. Harlow se zařadila za něj.

„O co ti jde?“ prohodil Decker přes rameno.

„Jmenuju se Harlow Mackenzieová. Sleduju tě už dlouhou dobu.“

„Tím mě nevyděsíš.“

„Tak já to zkusím takhle. Jsem soukromý očko,“ řekla. „Ale to asi taky nechceš slyšet.“

„Druhý strajk. Ještě jeden strajk a… Nechceš vědět, co přijde po třetím strajku.“

„World Recovery Group mě před třinácti lety dostala z ulice,“ řekla Harlow. „Tvoje práce pro Recovery Street mi zachránila život.“

Decker si přejel rukou po svém krátkém účesu. „To jsme akorát začínali. To byla McNultyho skupina?“

„Jo,“ odpověděla. „Byla jsem seklá ve Van Nuys a čekala na konkurz, který se neměl nikdy uskutečnit. Tenkrát mi to přišlo jako dobrý nápad.“

„Tak je to pokaždé,“ řekl Decker. „Tenkrát to byl docela kravál. Tehdy v noci jsme vybrali šest apartmánů a posbírali informace vedoucí ke třiceti dalším po celém Los Angeles.“

„Já byla v bytě na Kittridge.“

„Svět je malý. Šílený,“ řekl Decker a vrtěl u toho hlavou. „Takže co teď?“

„Dáš si kafe. Já si dám kafe,“ řekla Harlow. „Než ho dopijeme, vymyslím plán, jak nás odsud dostat.“

„Jak jsi věděla, že mě pustí? Ještě před hodinou jsem si myslel, že jdu svědčit před soud.“

„Mám ve Victorville kamaráda,“ odpověděla Harlow. „Zavolal mi dneska v devět ráno, když mu začala směna. To, že tě maršálové přivezou sem, jsem prostě uhodla. V tomhle oboru je to samý hádání. Měla jsem kliku.“

„Nebo taky ne. Bratva ani nemrkne okem a zabije tě – nebo něco horšího,“ řekl Decker. „Měla by ses sebrat a vypadnout odsud.“

„Tohle není bratva.“

Decker se otočil a podíval se přes ní ven z kavárny na plazu.

„Co to děláš?“ zeptala se ho.

„Hledám lidi, co mě chtějʼ zabít,“ odvětil Decker. „Kdybych to neudělal, vypadalo by to podezřeleji.“

„Dobrý postřeh,“ řekla Harlow a předstírala, že se dívá před sebe.

Místo toho si ho pokradmu prohlédla – konečně se zbavila jeho intenzivního zájmu. Sestřih na ježka mu zrovna dvakrát nelichotil. Modrá košile od obleku mu byla o pár čísel větší a, soudě podle vyrýsovaných svalů na krku, zakrývala jeho vysochanou postavu. Jeho tvář vypadala takhle zblízka o něco ostřejší než na fotkách. Drsně pohledný se známkami svedených bitev – konkrétně skoro třícentimetrová jizva na levé tváři a o něco delší na pravém spánku. Uvědomila si, jak ji fascinuje setkání s člověkem, kterého tak dlouho obdivovala na dálku.

„Nevypadá jako Rus, v tom s tebou souhlasím,“ řekl Decker a otočil se zpátky k baru.

„Musím ti něco ukázat,“ řekla Harlow. „Po tvém zatčení jsem trochu zapátrala. Do hloubky.“

„Já jen chci znova vidět svou dceru,“ odpověděl Decker. „Nic jiného mě v tuhle chvíli nezajímá. Jak se odsud dostaneme?“

„Jde víc o Hemet než o Rusáky.“

„Hele, oceňuju, že se snažíš, ale…“

„Myslím, že to na tebe ušil ten, co vás najal, abyste našli dceru senátorky Steeleové.“

Decker viditelně ztuhnul. Dvě ženy s dcerkami se posunuly, ale on zůstal stát na místě.

„Máš pro to nějaký důkaz?“

„Mám k němu našlápnuto,“ řekla Harlow. „Sežeň někde dvě místa. Ať to nevypadá nápadně.“

„Nedělám to poprvé.“

„Já jen pro jistotu.“

Decker přistoupil k baru a mluvil přitom přes rameno.

„Já jen doufám, že chápeš, do čeho se tady zaplétáš. Rusové nebo ne, vypadají drsně.“

„Ani já to nedělám poprvé.“

KAPITOLA PÁTÁ

Decker si odnesl kapučíno k barovému stolku u stěny u záchodků a po cestě popadl ze stojanu volně distribuovaný místní časopis. Položil ho na židličku s nízkým opěradlem vedle sebe a pak se posadil. Pohled na prázdná kožená křesla u výlohy v něm vzbudil touhu po jejich ošoupaném pohodlí. Ale není třeba být hladový. To, po čem toužil, měl přímo před sebou.

První doušek mu popálil ústa. Začátečnická chyba. Tam uvnitř jim kafe servírovali vlažné, abyste ho nemohli chrstnout někomu do obličeje a dostat ho tak na marodku. Teď bude muset minutu či dvě počkat, než se mu vrátí chuť. Žádný problém.

Decker odsud nespěchal. Jeho popravčí zaujali pozice v okolí kavárny a z toho, co viděl, usoudil, že tu nemají žádný zadní východ. Doufal, že slečna Mackenzieová má slušný plán, jak ho z kavárny dostat ven.

Její příchod mu oznámil pohyb na hranici jeho periferního vidění.

Zavrtěl hlavou a přesunul časopis vedle svého kafe. Harlow postavila svůj mražený drink na pultík a zapadla do sedačky, svůj fialový batoh v náručí. Skoro minutu ani jeden z nich nepromluvil, oba si hleděli svého. On si pochutnával na kapučínu. Ona usrkávala ze svého tajícího pití a ťukala do mobilu.

„Používáš ten telefon opravdu,“ zeptal se jí, „nebo to hraješ?“

„Upravuju plán,“ řekla, aniž by u toho viditelně pohnula rty.

„Když už jsme u toho, jaký máme plán?“

„Dělám na tom. Nečekala jsem, že se zastavíš na kafe,“ odpověděla a kývla na svůj telefon. „Soudě podle tvé trasy předpokládám, že jsi mířil do Skid Row. Tam se dá snadno zmizet.“

„To jsem plánoval. Čáru přes rozpočet mi udělala ta bílá dodávka.“

„No, tak tahle možnost padá,“ řekla Harlow a zkontrolovala telefon. „Budeme muset zvolit přímější postup, zabere to pár minut, než to zařídím.“

„To zní docela dobře,“ řekl Decker a dlouze si usrknul ze svého kafe. „Takže, co je ten důkaz, o kterým mi tady vyprávíš?“

„Najednou tě to zajímá?“

„Co chcete slyšet, slečno Mackenzieová? Dala jsi mi šanci, že zase uvidím svou dceru.“

Harlow vyndala z batohu arch papíru. Naklonila se těsně k němu, předstírala, že si upravuje botu. Podstrčila arch pod časopis, znovu se napřímila a usrkla si ze svého pití. Decker předtím, než se znovu začal věnovat otrhanému časopisu, chvíli počkal. Zaclonil jím výhled, vyndal dokument, položil si ho přímo před sebe a začal ho zkoumat odshora dolů.

„Žádost o výjimku pro bezpilotní letecké systémy,“ řekl. „Ty moc dobře znám. Vždycky jsme postupovali podle pravidel. Tohle vypadá jako céčková výjimka na městské letiště v Riverside, ale bez mapy mi ty souřadnice nedávají smysl.“

„Žádost podala kancelář Ares Aviation v Riverside. Souřadnice odpovídají jihovýchodnímu okraji uzavřeného vzdušného prostoru letiště Riverside, kousek na západ od Hemetu. Nejsi jediný, kdo hraje podle pravidel,“ řekla Harlow. „Kódy výjimky udělené Federální agenturou pro letectví udělovaly provozovateli povolení provádět noční operace nad obydlenými oblastmi, mimo dohled bezpilotního letounu – ve výšce nad sto dvaceti metry.“

Decker se na formulář žádosti zamračil. „Nad sto dvaceti metry? Mimo dohled?“

„Zaujalo tě tohle?“ zeptala se. „Nebo ta lokalita?“

Decker si usrknul poctivé kávy a pomalu přikývl. „Lokalita je očividně důležitá,“ pronesl. „Ale kombinace požadovaných výjimek nám dává daleko zajímavější příběh.“

„Zajímavější než skutečnost, že si někdo požádal o výjimku pro pozorovací dron nad distribučním centrem bratvy, na které zaútočil váš tým?“

„Přesně tak. Zaprvé – čtu z toho, že Ares Aviation nepoužil dron, který si objednáš někde na internetu.“

„To jsem se už tak nějak dovtípila,“ odpověděla Harlow.

„Noc a mimo dohled jdou tak nějak ruku v ruce. V noci není dron vidět tak jako tak. Tyhle dvě výjimky se vždycky vyplňují dohromady.“

„Dává to smysl, tudíž to nezní moc zajímavě,“ řekla Harlow. „Nemáme moc času, Deckere. Ten dron není jen tak něco. Takže co teď?“

„Pro noční pozorování na takovou vzdálenost potřebuješ sofistikované noční vidění s pořádným zvětšením a rozlišením, což se hrozně prodražuje. Ve výšce nad sto dvaceti metry se, myslím, bavíme navíc o nějakém termovizním zařízení.“

„Takže drahý dron.“

„High-tech dron. Vojenská úroveň. Raven, nebo nejnovější generace. A bratva si na drony moc nepotrpí. Záměrně se vyhýbají vyspělým technologiím,“ řekl Decker a přemítal o důsledcích. „Ares Aviation? Hádám, že jsi pátrala trochu dál, Harlow?“

Přikývla, pozvedla mobil a předstírala, že se směje nějaké zprávě. „Mateřská společnost se jmenuje Aegis Global. Nebo spíš společnost přes druhé koleno, spojení je zamaskované, ale rozhodně jde o jeden z jejich holdingů.“

„Aegis Global,“ zopakoval Decker. „Přední armádní dodavatelská společnost v Iráku a Afghánistánu.“

„Jediná společnost zajišťující vojenskou a logistickou podporu v probíhajících válkách v Iráku a Afghánistánu,“ doplnila Harlow. „Co jsi byl pryč, věci se změnily.“

Decker znovu zavrtěl hlavou, dopil svůj kelímek a rozmáčkl ho o nahnědo namalovanou stěnu před sebou. Bylo mu jedno, jestli to ti, co ho sledují, uvidí. Zčásti proto, že se jako zoufalý bývalý vězeň nechoval divně, ale zejména proto, že na to všechno úplně dlabal. Nebo ne? Jeden list papíru od nevšední stalkerky Harlow Mackenzieové obrátil vše, čemu za poslední dva roky věřil, naruby.

Rusové v tom nějak zapletení byli. Solncevská bratva vlastnila dům v Hemetu a za většinou útoků, které musel ve vězení odrazit, stáli děsivě vyhlížející chlapi s pořádnou dávkou mafiánského tetování. Rozhodně měli s tímhle bordelem něco do činění, Decker si už jenom nebyl jistý, co přesně. Pokud jsou dokumenty, které mu ukázala Harlow, pravé, jede v tom ještě někdo třetí – což měnilo úplně všechno.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Harlow.

„Ani zdaleka,“ odpověděl a drtil v dlani zmačkaný kelímek. „Takže, kam odsud vypadneme?“

„To záleží na tobě. Jak moc to chceš vyhrotit?“

„Co to dá.“

„Doufala jsem, že to řekneš. První, o co se musíme postarat, je dostat tě odsud živého.“

„To zní, jako bys už měla nějaký plán.“

„Plán bych tomu úplně neříkala.“ Harlow vyndala z batohu černou nylonovou tašku. „Spoustu podrobností jsem ještě nedoladila.“ Vsunula mu balík velikosti míče na americký fotbal do klína. „Schovej to, aby to nebylo vidět, a až odejdu, běž s tím na záchodě do kabinky. Až uvidíš obsah, bude ti to jasné. Ale nejdřív si navlékni rukavice, ze zřejmých důvodů.“

„Kam jdeš ty?“

„Ven,“ odpověděla. „Vylepšit naše šance.“

„Nemusíš to pro mě dělat,“ řekl Decker. „Vážně.“

„Můžu k tobě být na okamžik naprosto upřímná?“

„Do toho.“

„Chtěla bych, aby ses znova setkal s dcerou,“ řekla. „Ale taky chci, aby ty zrůdy zaplatily za to, co udělaly, a co budou páchat dál, dokud je někdo nezastaví. A s tím od tebe budu potřebovat píchnout.“

„To vypadá, že máme společný cíl, aspoň prozatím,“ řekl Decker.

„Na tom záchodě se moc nezdržuj,“ řekla a zmizela.

Decker počkal ještě minutu, až pak zamířil na toaletu. Jediná kabinka byla jako zázrakem neobsazená. Zamknul dveře a rychle se posadil na mísu a rozepnul tašku, kterou mu dala Harlow. Když uviděl obsah, musel se usmát.

První věc, kterou vyndal, byl pár těsných rukavic tělové barvy, které si ihned natáhl na ruce. Následovala opotřebovaná pistole Glock ráže devět milimetrů se závitem na hlavni. Protože nevěřil, že závit na hlavni je náhoda, sáhl znovu do tašky a vytáhl z ní patnácticentimetrový tlumič.

„Harlow Mackenzieová. Kdo opravdu jsi?“ zamumlal si a našrouboval tlumič na hlaveň.

Taška nakonec vydala ze svých útrob pět zásobníků a bezdrátovou komunikační sadu. Vložil jeden zásobník do pistole a nabil první ránu tak, že natáhl závěs dozadu a nechal ho zaklapnout zpátky. Ostatní zásobníky utopil v kapsách. Rychlým pohledem na vysílačku se ujistil, že je připravena k okamžitému použití. Vložil si průhledné naslouchátko do ucha a mikrofon si připnul na límec. Kompaktní vysílačku si strčil do přední kapsy u kalhot. Harlow myslela na všechno.

„Mackenzieová, jsi tam?“ řekl, protože předpokládal, že se zařízení samo aktivuje hlasem.

„Jsem tady,“ odpověděla. „Spolu s dalším členem mé party, tak se nelekni, až uslyšíš další hlas.“

„Já se tak snadno nevyděsím“ uklidnil ji Decker. „Předpokládám, že ta pistole se dá vyhodit?“

„Je čistá, když se jí budeš potřebovat zbavit,“ řekla Harlow, „ale nepředpokládám, že ji použiješ.“

„Myslím, že to bude záležet na tom, co nás čeká. Jak si stojíme?“

Následovala dlouhá pauza. „Jestli tě máme dostat ven, budeme potřebovat zázrak.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Harlow vešla do obchodu se sandály dva domy od kavárny, otevřela batoh a vyndala z něj kalhoty a čepici.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se žena středního věku za pokladnou.

„Rychlá výměna ohozu,“ řekla Harlow. „Snažím se setřást bývalého. Akorát jsem se s ním rozešla.“

„Dobráááá,“ zaváhala žena a vystoupila zpoza pokladny. „Jen nestrkejte žádné zboží do batohu, prosím.“

„Klidně mě pohlídejte,“ řekla Harlow a přes své obtažené legíny na jógu si natáhla plandavé béžové tepláky.

„Bez obav,“ odpověděla žena, postavila se na dva metry od ní a překřížila si ruce na prsou. „Pohlídám.“

„Jak si vedeme, Katie?“ řekla Harlow.

„Promiňte?“ podivila se majitelka obchodu.

„Mluvím s někým jiným,“ odtušila Harlow.

Žena se rozhlédla a pak pozdvihla obočí. „Asi byste měla pokračovat někam jinam.“

„Budu pryč do deseti sekund,“ ujistila ji Harlow. „Katie?“

„Kdo je Katie?“

„Moje imaginární kamarádka,“ odpověděla Harlow a svou matně olivovou kšiltovku vyměnila za růžovou s emblémem Dodgers.

Svlékla si halenku a spolu se starou čepicí ji nacpala do batohu. Rychlý převlek ke zmatení pronásledovatelů pro případ, že vzbudila něčí pozornost. Její plán závisel na momentu překvapení – a na Katie, která byla v plnění úkolů víc než spolehlivá.

„Já jsem připravená,“ zahlásila její asistentka. „Primární vozidlo je v parkovacím domě. Druhé podlaží. Po východu ze schodiště zahni ihned doleva. Uvidíš ho.“

„Dobře. Zůstaň v pohotovosti. Máme tu jen hodně malý prostor pro chyby,“ řekla Harlow.

„To říkáš vždycky.“

„Tentokrát to myslím vážně.“

„Garantuju vám, že nebude žádný prostor,“ přerušil je Decker.

„Prostě opatrně,“ řekla Harlow. „Máme z těch lidí fakt blbý pocit.“

„Ani nezjistí, že jsem tam byla,“ uklidňovala Katie.

„Mířím ven,“ řekla Harlow.

Sáhla po klice, ale na chvíli se zarazila.

„Deckere, je čas. Vyraz ke dveřím. Jakmile se dostaneš ven, zahni doprava. Tvoje jediná mise je dostat se do parkovacího domu, přes dvě budovy od tebe.“

„Harlow?“

„Jo?“

„Jestli se to podělá, chci, abys vypadla,“ řekl Decker. „Tohle není tvůj boj.“

Vůbec netušil, jak osobní to pro ni bylo, ani jak hluboce se to dotýkalo i jeho. Před lety ji dělil jen den či dva, a možná jen pár hodin, od toho, aby jí byla „nabídnuta šance“ splatit „obrovský dluh“, který nasekala za poslední dva měsíce. Cenu za život v drogami zásobovaném luxusním bytě, navrženém speciálně tak, aby lákal a polapil mladé ženy, které se slétaly do Los Angeles za kariérou v Hollywoodu. Decker ji nevědomky vytrhl ze spárů mašinérie, která každý rok pozřela tisícovky mladých životů.

„To není tak úplně pravda,“ odvětila a otevřela dveře.

KAPITOLA SEDMÁ

Decker projížděl pohledem skrz výlohu kavárny betonové nádvoří nákupního centra. Velmi rychle identifikoval tři elegantně oblečené muže vyslané ho zabít. Chlap, sedící naproti kavárně, se pomalu postavil a předstíral přitom, že se na něj nesoustředí. Zbylí dva hlídali kavárnu z bezpečné vzdálenosti – každý na jedné straně. Díky statické pozici v neutuchajícím proudu turistů a místních ve špičce kolem oběda nebylo těžké si jich všimnout. Bylo to až příliš snadné. Decker v nejmenším nepochyboval, že se kolem pohybují další ve snaze načasovat si přiblížení. Ti znamenali opravdovou hrozbu.

„Mám tři,“ oznámil s rukou na skryté pistoli s tlumičem. „Drží trojúhelník kolem mého východu.“

„Nechali ti dost prostoru na postup,“ řekla Harlow.

„Spíš dost lana na oběšení.“

„Zadrž. Mám čtvrtého, blíží se ze severu. Teď mě míjí,“ ohlásila. „Budu ho sledovat. Čas vyrazit.“

„Vycházím ven,“ oznámil Decker a otevřel dveře.

„Mám na hlavě růžovou kšiltovku Dodgers,“ řekla Harlow. „Vidím tě vycházet.“

Podíval se doprava a okamžitě si jí všimnul – a taky záložního zabijáka mířícího přímo na něj. Jeho z kalhot vytažená bledě modrá oxfordská košile se napínala ve švech a nepochybně skrývala kromě svalnaté postavy i zbraň. Zbylí tři muži zůstávali na místech a čekali, co Decker udělá.

„Nestarej se o toho chlapa přede mnou,“ řekla Harlow. „Otoč se směrem ke mně a rozejdi se.“

„Harlow. Mám dva z jižního směru. To je už šest,“ oznámila Katie.

„Deckere, pohni sebou,“ řekla Harlow.

Decker se rozešel směrem k Harlow, teď skálopevně přesvědčen o tom, že špatně přečetla situaci. Přiměla ho jít přímo proti hoře svalů, proti chlapovi, který byl nepochybně ozbrojený a dobře vycvičený, zatímco pět dalších se kolem něho stahovalo v půlkruhovitém oblouku. Tohle bude do deseti sekund odbyté a Decker si nedokázal představit scénář, ve kterém by se obešel bez pistole zastrčené za opaskem. Náhlý pohyb, který zaznamenal periferním viděním, ale naznačoval daleko zhuštěnější časovou osu. Je to tady. Pravou rukou začal sahat podél těla směrem k pistoli.

„Vstupuju do akce,“ oznámila Katie a na okamžik mu tak zabránila vytáhnout zbraň.

„Do toho,“ řekla Harlow. „Deckere, ty nezastavuj.“

„Myslím, že to není dobrý…“

Vzduch prořízl jekot policejní sirény. Deckera vyděsil a blížící se chlap se zarazil na místě. Decker si rychlým pohledem přes levé rameno zkontroloval, že se zastavil celý dav, protože se všichni snažili najít zdroj pronikavého jekotu. Jeho pozornost zpátky k zabijákovi ani ne šest metrů od něj přitáhl prskavý zvuk – právě včas, aby uviděl, jak se hroutí k zemi jako pytel brambor. Nad ním stála Harlow, v ruce paralyzér, a mezi ní a zabijákem se kroutily dva dráty.

Nádvořím se ozvaly dvě tlumené rány následované hlasitým syčením. Decker se nemusel ohlížet, aby věděl, co se děje. Harlow zahodila paralyzér na zem vedle škubajícího se muže, vytáhla z batohu černou kuklu a natáhla mu ji přes hlavu. Dřív, než mohl Decker přikývnout na znamení souhlasu, vytáhla z batohu válcovitou šedou plechovku a vytáhla pojistku. Chovala se jako šílená – a jemu se to docela líbilo.

„Jdi do garáží a drž se z dohledu,“ vyštěkla a spodním vrhem zametla dýmovnici do davu po jeho levici.

Decker se rozběhl jako o život a za ním vypukl chaos, jak se turisté v panice snažili uniknout z dosahu dýmovnice. Téměř v tu samou chvíli vybuchla na druhé straně prostranství řada petard, což přivedlo už tak vyděšený dav k šílenství. Decker ignoroval tlačenici a zapadl do krátké, slabě osvětlené chodby označené cedulí parkoviště. Přivítaly ho zelené kovové dveře s úzkým vertikálním okénkem. Na okamžik zastavil a ohlédl se přes rameno. Čekal, že za sebou uvidí Harlow.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„Nezastavuj. Budu tam hned. Musím se ujistit, že nás nikdo nesledoval.“

„Neumím si představit, že by tu kdokoli z nich čekal na příjezd policie,“ řekl Decker, otevřel dveře a vstoupil na schodiště. „Dobrá práce.“

„Ještě není po všem,“ řekla Harlow, přes vyděšené výkřiky okolo jí ve vysílačce téměř nebylo rozumět. „Katie, vypadni odsud.“

„Už mizím,“ ohlásila její asistentka. „Ani tyhle chlápci se tu asi moc nezdrží. Slyším spoustu sirén.“

„Jednoho mám tady na zemi,“ řekla Harlow. „Nikoho dalšího nevidím.“

„To zvládnu,“ řekla Harlow.

„Ne.“

„Cože?“