Šepot zkázy

Zářná budoucnost

A. Kay

Copyright© 2025 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2025 by A. Kay

Copyright© 2025 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-409-8 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-410-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-411-1 (PDF na CD)

Pro všechny z nás, kteří si libujeme v pohodlí.

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro děti

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Kapitola 1

Časně ráno Petr s rozzářenýma očima a nezměrným elánem otočil klíčkem v zapalování svého auta. V kufru měl několik nezbytností, které bude na své dlouho očekávané dovolené potřebovat. Chyběli už jen jeho přátelé.

Zvolna vyjel z garáže domu svých rodičů a na konci vjezdu se předpisově rozhlédl na obě strany. Vyrušil ho pohyb, který zaznamenal na samém okraji zorného pole. Ze dveří hlavního vchodu vyběhla matka. Mávala rukama a volala jeho jméno. Mladý muž si pro sebe zamručel. Pak trochu neochotně stáhl okénko. Nijak se neobtěžoval skrýt otrávenou grimasu, když se žena s láskyplným úsměvem sklonila.

„Zabalila jsme ti nějaké jídlo. Zůstalo na stole.“

„Viděl jsem ho. Až tam budeme, zajdeme si do hospody.“

„Uprostřed chatové oblasti? Není to vyvážená strava. Je možné, že si za těch pár týdnů docela rozvrátíš trávení a kdo ví co ještě!“

„Je tam i wellness, proč by neměli umět vařit?“ vrčel stejnou notou. „Děláme to tak každý rok.“

„Ale doba pokročila. Copak je normální se dobrovolně zavírat v nějakých dřevěných maringotkách? Není tam ani přečištěný vzduch. Mohl bys onemocnět.“

„No a? Nejsem dítě. Vydělávám si a dovolenou si vyberu sám.“

Matka zklamaně vzdychla. Petrův výraz však neobměkčilo ani to.

„Já přece vím,“ protáhla štíhlou paži do okénka a pohladila syna po vlasech.

Ucukl, jako by se ho dotkla rozžhaveným železem. Matka stáhla ruku zpět. Ani v té chvíli její úsměv nevyhasl, jen oči se zaleskly slzami.

„Hlavně se nenamočte do ničeho protizákonného,“ hlesla procítěně a její útlé prsty spočinuly na spodním rámu okénka. „Vím, jaké věci se v těchto odlehlých místech dějí. Kromě slušných mladých lidí se tam sjíždějí i násilníci, feťáci, ale i chatoví zloději.“

„Jsem celej podělanej, že mi ukradnou trenky,“ zavrčel Petr, aniž by se obtěžoval maskovat neochotu kazit si start dovolené matčinými proslovy.

„Zavolej alespoň jednou.“ Pak už se napřímila, odstoupila od auta a hleděla, jak se okénko sune nahoru.

„No jak jinak,“ ušklíbl se.

Okénko už se téměř uzavřelo.

„A pozdravuj Michaelu. Měl bys nám ji někdy přivést ukázat,“ mrkla nadšeně. „Buď na ni hodný.“

„Podle zásluh,“ změnil výraz na vrcholně znuděný. Jeho slova už ale ztlumila bariéra ze skla. To ho nijak nezajímalo. Raději rychle navolil na klimatizaci teplotu.

„Tak už jeď, ať nemusíš spěchat,“ zaslechl ještě matčinu zbytečnou radu.

Sešlápl plyn. Auto, jako by jen čekalo na povel svého pána, vyrazilo vpřed, až zahvízdaly gumy. Petr se vyřítil na poklidnou silnici, jíž brázdilo pouhých několik vozidel. Tady, na samém okraji města, bylo klidněji, ale on věděl, že prázdninový provoz i pořádné vedro se teprve ohlásí.

Zastavil u domu, kde bydlel jeden z jeho přátel, Adam, a pak také u Radka. Oba už byli připravení. Adam se s malým batůžkem přes rameno opíral vedle vchodových dveří a labužnicky pokuřoval. Neobtěžoval se cigaretu zahazovat a i s ní naskočil k Petrovi. Radek měl větší zavazadla, ale nastoupil stejně rychle. Teprve u Daniela se zdrželi.

Terénní auto najelo k obrubníku u starého domu. Daniel byl jediný z jejich party, který nebydlel s rodiči. Koupil si barabiznu, na niž právě Petr nevěřícně civěl. Dan ji postupně sám opravoval. Prozatím to ale nebylo nikde vidět. Fasáda byla sice celistvá, ale odpudivě jednotvárná bez výraznějšího zateplení, kamer nebo dalších čidel nezbytných pro večerní a noční osvětlení chodníčků nebo svátečního osvětlení. Nejen to, dům postrádal automaticky se uzamykající branku, která by reagovala pouze na majitele nebo zaznamenávala a skenovala cizí návštěvníky. Plastová okna byla obyčejná bez designových prvků. Žádné solární ozdoby nebo podsvícení. Zkrátka hrůza.

Váhal, jestli stojí naprostá svoboda za takové odříkání. Připadalo mu vlastně i nebezpečné žít v takové ruině. Párkrát se sešli u něho na zahradě a poseděli u piva, ale uvnitř byl jen několikrát. Většinou se takovým návštěvám vyhýbal. Hlavně proto, že by mu nakonec mohla v rukou přistát lopata. Nechápal Matěje, který tam Danielovi chodil pomáhat celkem běžně.

Petr zděšeně hleděl na starý dům a litoval jeho majitele. Možná to nebyla lítost, spíš se cítil dobře, že on sám žije v nanejvýš moderní, plně inteligentní domácnosti, a ještě lépe si připadal, když věděl, že si žije nad poměry svých vrstevníků. Rodiče nakonec stejně celý dům přenechají jemu.

Statný brunet za sebou konečně zamykal. Ručně, kroutil Petr posměšně hlavou. Kdo se v dnešní době ještě vláčí s klíči? Možná holčičky, které zamykají tajná přání ve svém deníčku.

„No konečně!“ křičeli Radek s Adamem ze zadních sedadel.

„Už jsi našel klíče z konce druhý světový?“ přisadil si Petr.

Dan neodpovídal. Obešel auto a otevřel kufr. Když ukládal svou naditou cestovní tašku vedle skromných batůžků, slyšel Adamův hlas.

„Dneska jsem měl skvělý sen.“

„A spal jsi, nebo jsi byl sjetý?“ pronesl Dan skrze dveře otevřeného kufru.

Adam nejspíš odpověděl, ale to neslyšel, protože kufr zabouchl a právě mířil k bočním dveřím auta. Usadil se na sedadle a krátce zaměřil Adama, který pokračoval.

„… přitom jsem měl koule až na zem, hoši,“ přikyvoval důležitě.

Daniel při té poznámce zrovna dosedl. Stočil zrak k Adamovi, rozvalenému na sedačce s očima přivřenýma jako by se opaloval.

„Tys byl v tom snu sněhulák?“ zeptal se na oko vážně.

Stačilo zamířit k blízkému domu Petrovy přítelkyně. Tam se měli sejít s Matějem, který pojede vlastním autem.

Obava z následujících týdnů Michaelu nenechala dospat rána. I přes hvězdnou oblohu promítanou v zatemněných oknech se už jen v dřímotách skrývala pod nadýchaným polštářem. Když se ozvalo klepání, s nelibým zavrněním se ve své velké posteli přetočila. Aniž by pootevřela oči, vyzvala vetřelce dalším otráveným vrněním.

„Vstávej!“ prostrčila do dveří hlavu její sestra. „Každou chvíli tu budou!“

Michaela mrzutě strhla polštář ze své hlavy a přetočila se na záda. Střelila pohledem po zdroji známého hlasu, ale dveře už byly opět zavřené.

„Odtemni,“ převálela otráveně v ústech.

Na to se hvězdná obloha vytratila a okna prozářilo až příliš jasné světlo. Venku v tomto letním období dávno zářilo slunce odhodlané pohltit naprosto vše. Se stejnou vervou se skrze květované závěsy vlilo i do jejího pokoje. V naději, že rozpustí temnotu jejích obav, mu nastavila tvář. S pozvolným nabíráním vědomí ale sílil i tlak reality. Dnes měla odjet se svým přítelem a jeho partou na tři týdny do nějaké chaty, proboha. Kdyby se jí nepodařilo přemluvit sestru, aby se přidala, radši by vycouvala. Teď ale musela vstávat.

Luskla prsty a závěsy na obou oknech se rozhrnuly. Tím se celý její pokoj rozzářil docela.

„Vyvětrej,“ zavrněla a dlouze si vzdychla.

V okenních rámech klaplo. Pak se pohnuly a místností zavál čerstvý letní vzduch. Míša dlouze nasála. Bylo jasné, že bude úmorné vedro. Naštěstí budou cestovat klimatizovanými auty.

Hlavu si odložila na paži nataženou před sebe a přes bok se překotila na břicho. Připadalo jí přinejmenším nerozumné opouštět pohodlí své postele nebo dokonce bezpečí vlastního pokoje. To by ale Petrovi vysvětlovala pěkně dlouho.

„Připrav masáž,“ nakázal její slabý hlas inteligentní domácnosti.

Aniž by čekala odpověď, vydrápala se z peřin, jen aby se znovu zhroutila do křesla opodál. Natáhla nohy na taburet a navolila cosi na dotykovém displeji zabudovaném v područce. Při náladové hudbě vhodné pro ranní stimulaci si pak dopřála masáž hlavy, šíje i chodidel. Povrch křesla jako by se ji snažil pohltit, překryl jí ramena i hlavu, aby bylo možné mírně prohřát a nakonec i promnout příslušné partie. Vypadala, jako by se zabořila do závějí. Volný zbyl jen obličej a pak až hrudník. Ačkoliv Michaela působila jako oběť, měla zavřené oči a uvolněný výraz. Prodloužený dech a hluboké pohroužení do vlastní mysli dosvědčovalo míru jejího prožitku jako rozloučení na další tři týdny.

Teprve po příjemné proceduře pomyslela na výběr vhodného účesu a dalších nezbytností. Na područku křesla ani nepohlédla a obratně navolila oblíbenou kombinaci. S upravenými vlasy už stačilo jen vybrat správné šaty.

Učesaná a oblečená, ale se skleslými rameny sestupovala schod po schodu do obývacího pokoje, kde už poblikával televizor, po podlaze se proháněl vysavač a varnou desku důkladně stírala raménka s gumovou planžetou. Bylo fajn mít inteligentní domácnost. Nemuset se starat a jen sednout k horké kávě.

Její sestra si právě přiložila k ústům hrnek, z něhož stoupaly nitky světlé páry.

„Bílé minišaty do přírody s neandrtálci jako spolubydlícími?“ spustila se rty těsně nad zpěněnou hladinou. Oči měla přilepené k dokonalému outfitu vznášejícího se ze schodiště. Převažující bílou vyvažovala obrovská tyrkysová lilie vykvétající od boku přes celou střední část, která byla zároveň přepásaná zlatým páskem.

„Mám jít v kožešině?“ Bosá Michaela ji bez dalších slov minula, aby nahlédla do lednice, která už podle nutričních nároků jejího těla připravila snídani. Předešlé dny měla jakousi dietu, takže dnes by jídlo snad mohlo mít několik nezdravých položek. Očekávala něco opravdu chutného.

„Dobré ráno, mami,“ hlesla k magnetické fotografii přichycené na druhé polovině dveří lednice. Dělala to každé ráno.

Sestra se za ní otočila. Okamžik mlčky sledovala Míšu, jak její prsty tančí po dotykové klávesnici, aby z možností ranních nápojů vyloučila kávu, cappuccino a slazený čaj. To zvyšovalo šanci na vysněnou dietní chybu, jíž rovněž zanesla do volby na klávesnici. Po celém týdnu odříkání si to zasloužila.

„Až se vrátíme, bude mít výročí úmrtí,“ hlesla Izabela a olízla si pěnu, která jí ulpěla nad rtem.

„Ano,“ vydechla Míša a hřbetem ukazováku přejela po sonografickém snímku o kus níž. „Taky to malé, náš sourozenec.“

Lednice jí dnes ve jménu vyvážené stravy naplánovala kromě vitamínového koktejlu rybí salát. Michaela se spokojeně usmála. Když předešlý den seděla nad ovesnou kaší, vážně o inteligenci inteligentní lednice pochybovala. Dnes ale s chutí sáhla po malé misce a křupavém pečivu. Teprve pak zamířila ke stolu.

„Je hrozné, že je v posledních letech tolik úmrtí novorozenců a rodiček.“

Izabela krátce přitáhla rameno k uchu.

„A taky potratů. Ve zprávách už se o ničem jiném nemluví,“ hlesla trochu lhostejně. „Jsme příliš homo domesticus. Vždyť už se snižuje i průměrné dožití.“

Michaela lehce dosedla na židli proti sestře. Položila na stůl misku s rybím salátem a housku si strčila do pusy.

„Kolik zdravých dětí se u nás v posledním roce narodilo? Deset?“ mumlala s plnými ústy a ukázala významně prstem ke stropu.

„Osm, omílali to až do Velikonoc. Jestli to takhle půjde dál, budeš bez práce. Školy budou prázdné.“ Iza se zahleděla do hrnku na tmavou hladinu černého kafe, kde se v rámu z pěny zrcadlil z části její obličej. „Nejen to. Jestli to tak půjde dál, můžeme na rodinu zapomenout i my.“

„Stejně nevím, s kým bych ji založila. Mužské pokolení značně zdegenerovalo. Vzorek, se kterým máme strávit následující týdny ve srubu, je homo dementicus, takže ti slibuji, že tě otázka vlastního dítěte přestane trápit,“ zakoulela Míša zelenýma očima zvýrazněnýma tmavou linkou.

„To myslíš i svého přítele?“

„Je mi to líto, ale asi jo,“ přiznala bez vytáček.

Izabela se pokoušela proniknout za vyrovnanou masku své sestry.

„Nechtěla ses s ním nedávno rozejít?“ odvážila se.

Míša neurčitě potřásla hlavou.

„Nějak to nevyšlo.“

„Jako že ses nechala přesvědčit řečmi, že se polepší?“

Mlčela. Příliš dlouho na to, aby mohla Iza doufat v odpověď. Dlouze se tedy nadechla a pokračovala.

„Nechápu, proč jsi na takový výlet přistoupila,“ kroutila hlavou. Místo dalších slov si do pusy nacpala koláček. Na to sáhla po visací rudé náušnici na stole a hladce si ji zavěsila do ucha. „Nesnášela jsem tyhle výlety i v lepší společnosti. Hmyz, pavučiny… muset uklízet, vařit…“ mrmlala. Ohlédla se do vedlejší místnosti, jíž právě zveleboval humanoidní robot nevšímavý k okolnímu světu.

„Většinou jsem vařila za tebe,“ připomněla Michaela chlácholivě.

„Ale taky to za moc nestálo. Máma to uměla.“

„Jo,“ vzdychla Míša a vybavila si její zářící tvář, která neztrácela lesk ani při domácích pracích. „Byla skvělá. Dokázala se postarat o všechno.“ V očích ji začínaly pálit slzy. Bylo nezbytné tu vzpomínku vytěsnit. „Ale jedu přece se svým přítelem. Třeba bude vařit on.“

„Kdyby tě měl Petr rád, nenutil by tě do toho.“

„Nenutil mě. U oběda v restauraci jsem mu vyprávěla, jak jsme s našima jezdili na túry a stanovat,“ hájila své rozhodnutí pevným hlasem, ačkoliv se jí obraz zesnulé matky usadil hluboko v srdci.

„Bylo to strašné,“ hlesla Iza při téže vzpomínce.

„Když jsem to Petrovi líčila, nachomýtli se k tomu jeho kamarádi. Najednou seděli s námi u stolu a dobírali si mě. Že prý bych to nezvládla. Byli tak odporně sebevědomí. No a když se zeptal, jestli mu to dokážu, nemohla jsem ztratit tvář. Kývla jsem… Ale víš co? Budeme tam spolu. Třeba si vyrazíme na diskotéku. Poblíž je prý taky bazén, masáže a další procedury. Zabarikádujeme se tam.“

„Hádám, že jsi tehdy, když tě do toho šikovně vmanévroval, ještě platila celou večeři.“

„Byl to oběd.“

„Tak platila?“

„No jo, Petr u sebe zrovna nic neměl.“

„To je novinka,“ poznamenala ironicky Izabela. „To se mužům běžně stává, když ženu pozvou na večeři.“

„Oběd!“

Znenadání se ozvalo troubení. Zběsilé a opakované, výmluvnější než hlásná trouba.

„Jsou tu.“ Nacpala si Iza zbytek koláčku do úst. „Ještě si pro něco zajdu. Hned jsem zpátky,“ spěchala se svou kávou do pokoje v podkroví.

Michaela tedy rozhodně žádnou časovou tíseň necítila. Stále myslela na mámu a nenarozené dítě. S trudomyslnou náladou se chopila misky s rybím salátem a žmoulajíc kus housky se šourala ke vchodu. Loktem stlačila kliku, až se dveře otevřely. Dlážděnou cestičkou už k ní z ulice spěchal muž střední postavy, kterou vylepšoval hodinami strávenými v posilovně. Ty mu v ramenou dopřály pár centimetrů, které mu stačily k vytahování, ovšem ne ke skutečnému použití síly, třeba když ho před týdnem požádala, aby jí vyměnil píchlé kolo na autě.

Petr s rozzářeným úsměvem od ucha k uchu rozpřáhl ruce.

„Lásko!“ vykřikl k vysoké štíhlé dívce v bílých minišatech.

Ta při takovém přemrštěném divadelním výstupu nelibě nakrčila nos. Nikdy ji takhle vřele ani hlasitě nevítal. Teď na něho však ze silnice zírali jeho čtyři kamarádi opírající se o auta. Nehodlala ho ztrapnit, a tak neuhnula, když jí na tvář vtiskl polibek.

„Ségra se ještě chystá,“ zamumlala, zatímco se jedna její tvář nadouvala zčásti rozžvýkaným soustem. „Naložíš nám kufry?“ naznačila do chodby za sebou, v níž byla nakupena zavazadla s motýlím vzorem.

„No jasně, puso,“ nepřestával se usmívat.

Jakoby to nebylo málo, i zbylí muži opodál propukli v smích. Michaela hádala, že s ním ty tři týdny nebude k vydržení. Tuhle jeho poddajnost nesnášela. Vždy, když byl s kamarády, byl někdo úplně jiný. Tedy pokud nebyl jiný, když byl s ní. Další příval myšlenek zarazila plnou lžící rybího salátu. Přitom si obula květované žabky, vyšla na čerstvý vzduch a sama klesla na lavici poblíž vchodu.

Krytá jen nízkými okrasnými keři měla báječný výhled na Petra, nosícího jeden kufr za druhým i na všechny jeho přátele. Při pohledu na bavící se muže jí vstávaly vlasy hrůzou. Salát se jí zadrhával v hrdle a žaludek těžkl každým soustem. S podmračeným výrazem sklopila zrak jen tehdy, když k ní zvedl hlavu Daniel.

Spolu s Matějem se opíral o nízké kupé, zatímco ostatní postávali u Petrova pickupu. Její dlouholetý nepřítel měl levý loket odložený na střeše nízkého auta. Ve tváři mu zářil odpudivý úsměv a na zápěstí se leskly hodinky se širokým páskem. Obyčejné hloupé hodinky, zhodnotila úskalí jeho samostatnosti. Samotný Dan měl atletickou postavu a kratší tmavě hnědé vlasy vepředu sčesané do čela a na temeni pečlivě naježené. Temně modré triko bez rukávů, v němž vynikly šlachovité paže, a světlé džínové šortky, zpod nichž se táhly ostře tesané svaly lýtek trenéra bojových sportů a poradce v největším fitku ve městě. Typický lamač dívčích srdcí. Široká ramena, mohutná hruď, silácké řeči a emoční zaostalost. Jeho telefon obvykle bez přestání cinkal a oznamoval zprávy obdivovatelek doufajících v zájem. Danielovo ego však něco jako skutečný zájem kategoricky vylučovalo. Už jen kvůli tomu jím Michaela pohrdala, což on dobře věděl. Znali se už dlouho. Ačkoliv stál na vlastních nohách, pořád bydlel ve stejné ulici a rodiče se s těmi jejími často navštěvovali. V dětství si docela rozuměli, ale už v pubertě se všechno pokazilo a později už si nemohli přijít na jméno. Stejně jako uměl ženy přitáhnout, dokázal je i odehnat. Bylo zvláštní, že s ním Matěj vydrží. Ten byl spíš tišší povahy, což byla zřejmě jediná možnost, jak s ním někdo mohl vyjít.

Zřetelně si vybavovala, jak jí matka kdysi líčila, že si Daniel zařídil zbrojní průkaz. Možná s sebou má pistoli, napadlo ji. Až se všichni opijí nebo sjedou, možná se bude chtít předvést a omylem se zastřelí, pozvedla zálibně koutek úst. Hned se zastyděla a v duchu si vyplísnila, že někomu přeje něco tak strašného. Vlastně by stačilo, kdyby ho s ní v opilosti chytili, naznala a usmyslela si mít telefon stále u sebe.

„Jsem tady,“ přisedla k ní zprudka Izabela.

Michaela leknutím poskočila. Zpola rozžvýkané sousto se celé sesunulo do hrdla bez jejího přičinění. Bývala by se zakuckala, ale nehodlala se ztrapnit. Pevně semkla rty a s přehnaně narovnanými zády se pěstičkou uhodila do stehna. Odhodlaná nevypustit jediný náznak slabosti se snažila udusit nutkání kašlat. Horečnatě polykala. Podrážděné hrdlo však odmítalo poslušnost. Tváře jí zrudly, oči přetékaly slzami a čelo se zalesklo potem, ale sousto konečně sklouzlo dolů. Rychle si přihnula ze svého koktejlu, aby zklidnila podrážděný krk. Přes veškerou snahu slabě zakašlala.

„Promiň,“ hlesla Iza soucitně, zatímco se dívala do lesklých očí své sestry a v podpaží tiskla sešit s tvrdými hráškově zelenými deskami.

Petr ale ještě stále nosil zavazadla. Žádného z přátel nenapadlo mu pomoci.

„Bereš si svůj deník?“ podivila se Michaela, když pochopila, kde se její sestra zdržela. „Copak z něho chceš udělat horor?“

Izabela stiskla sešit o to pevněji. Brala ho sebou téměř všude.

„Ten buran jede taky?“ nakrčila čelo, když její zrak spočinul na urostlém bývalém sousedovi z ulice.

Michaela zamručela v odpověď a hřbetem ruky si otřela pusu od snídaně.

„Jo a taky Matěj. Nenadbíhal ti před časem?“

„Ten Danielův kamarád? Určitě ne, toho bych jen tak neodbyla.“

„Ale prosím tě, vždyť ti v jednom kuse nabízel lekce ve fitku.“

„Proto jsem to asi nepochopila. Byla bych navrhla něco lepšího. Měl si všimnout, že fitko potřebuji, nebo že ho nesnáším. Na rozdíl od našeho dřevorubce,“ sklouzla pohledem po Danově postavě.

„Dřevo tupce,“ opravila ji sestra, ačkoliv se zrovna tak zahleděla na akorátně vypasované triko bez rukávů. Musela uznat, že ruční štípání dřeva a další práce jeho postavě opravdu prospívaly. Škoda, že nemohly zformovat také nabubřelou povahu.

Právě teď on i Matěj vykročili ke zbytku party. Daniel jako by dívky slyšel, k nim stočil zkoumavý pohled. Nemohl mu uniknout pohrdlivý výraz obou sester a nepochybně měl dobrou představu o tom, co si asi povídaly. Naštěstí byly daleko na to, aby to komentoval. Neodpustil si však ostrý pohled, jímž obě změřil, než se s Matějem vmísili do hovoru ostatních.

Petr vzal poslední z kufrů a se strojenou ochotou se rozběhl k vozidlu na silnici.

„Je hotovo, dámy!“ zvolal cestou po úzkém chodníku.

Izabela zklamaně vzdychla. Byla z nadcházející dovolené zrovna tak odvázaná jako její sestra.

„Já už tam nic nepotřebuju, klidně zamkni,“ hlesla Míša a strčila si do pusy poslední kousek housky. Zvedla se, aby vyhodila plastovou misku od rybího salátu do odpadkového koše vedle lavičky. Autonomní robot se nejpozději do půl hodiny postará o jeho vynesení.

Iza vykročila na opačnou stranu ke vchodovým dveřím. Musela zabezpečit dům.

„Uzamkni,“ pronesla, když dovřela dveře. Krátce se ohlédla přes rameno. Ujistila se, jestli je Petr už dost daleko. „Drž nám palce, ať to s těmi zhýralci vydržíme. A pozdravuj tátu,“ dodala.

„Ano,“ odpověděl vlídný ženský hlas, „Sbohem, slečno.“

„Říká se: Nashledanou.“

„Jak myslíte,“ neoponoval hlas inteligentního bezpečnostního systému.

Izabela zakroutila hlavou. Prostě umělá inteligence. Pořád ještě mají, co zlepšovat. Nato už spěchala za sestrou.

Tu vedl hrdý Petr k autu. Paži měl přehozenou přes její ramena a jako pán světa pokřikoval na své kamarády.

„Teď pozor, pánové!“ mávl paží, než naznačil k Michaele, jejíž výraz by právě teď chtěla vidět. „Už žádný oplzlý keci, jsou tu dámy!“

„Tak dámy…“ zavlnil Dan posměšně hlavou. „Mám jet na tři týdny do jedné chaty s kriminálníky a paní učitelkou,“ zakoulel očima k Míše, „a ani si nesmím dovolit vtípek, když se to tak nabízí?! To jste měli říct předem, anebo nechat svoje bágly doma a prezentovat se jako šachovej dejchánek.“

Míša se kysele ušklíbla.

„No jistě, ty vtipálku. Za ty nejlepší žerty považuješ sprostá slova, u nichž znáš význam,“ nasadila sarkastický tón. „Jsem zvědavá, jak dlouho to vydržíš, než z tebe začnou padat, ať se můžeš začít bavit.“

Dan jí do tváře zabodl kamenný pohled. Při své práci tak nejspíš týral neposlušné svěřence, ale na ni to neplatilo.

„Přijímám tvou výzvu,“ hlesl smířlivě navzdory bouřlivým jiskrám v očích. „Budu respektovat tvůj útlocit a nebudu mluvit sprostě. Když to poruším, něco si svléknu. Ty si něco svlékneš za každý den, kdy své slovo dodržím.“

Míša pohoršeně sykla.

„Jó!“ zavýskl Radek a tleskl do dlaní.

Michaela i její sestra k němu velmi pomalu zaměřily nasupené pohledy. Na oko zjihnul, ale oči mu stále zářily.

„Co tak koulíš očima? Škrtí tě trenky?“ usadila mladíka Iza s předstíraným zájmem.

Michaela se však nehodlala vzdát bez boje. Musela usilovat třeba jen o předstírané příměří, jestli měla nastoupit do některého z těch aut.

„Mám lepší návrh,“ vrátila se k Danielovi. „Nebudeme si dělat násilí. Mělo by stačit, když se od sebe budeme držet dál. Začneme tím, že pojedeme každý v jiném autě,“ zamrkala bláhově, jakoby mluvila k batoleti.

Izabela ji příliš nevnímala. Zaujal ji Adam. Sledoval prázdný prostor mezi Petrem a její sestrou. Dokonce se ani neuhihňával, jak u něho bývalo zvykem. Zkoumavě k němu mžourala, aniž by sledovala roztržku mezi silákem a její sestrou.

To hrálo Danielovi do not. Klidně opětoval Michaelin přesládlý tón a s gustem se k ní naklonil.

„Ani náhodou,“ hlesl spokojeně. „Druhého blbost je má příležitost, takže si tě budu držet na blízku. Jedu s Petrem jako ty,“ dodal už svým vlastním hlasem.

„Zatím se ti moc příležitostí lapit nepodařilo, bydlíš v haciendě,“ přisadila štiplavě.

Nad její odvahou Petr obdivně hvízdl, zatímco Matěj s našpulenými rty uznale zamručel. Adam těkal očima kdesi v neznámu. Míša rychle pochopila, že podobná slova Dan už slyšel, i to, že si na svém bydlení zakládá. On sám ale ustrnul a pokoušel se ji zpracovat ledově chladným pohledem. Dívka ale vytrvala a ani na okamžik neuhnula.

„Vlastně jsem uvažoval, že zajdu do místní továrny, abych si pořídil umělou společnici. Bude vypadat jako ty,“ sjel ji chtivým pohledem.

„To je přestupek!“ ohradila se s pobouřeně otevřenými ústy.

„Ale kdo to kontroluje?“ poznamenal Radek.

„A jak vůbec?“ přitakal Matěj bezbarvě. „Může mít na zdi tvou nahou fotku a nikoho to nezajímá.“

Daniel se zakřenil.

„Třeba i na zdi zvenčí. Tapeta přes celou fasádu, už to vidím. A proč vlastně jen to?“ vyletěla mu nadšeně paže. „Proč ne i sexuální otrokyni,“ pásl se na jejích rozpacích. „Mohl bych si s ní užívat třeba před domem. Neboj, každému, kdo se zeptá, řeknu, že to nejsi ty. A kdyby se rozbila, můžeš zaskočit. Ale u ní bych výslovně v požadavcích uvedl, aby měla alespoň půlku mozku.“

To bylo příliš. Bezmoc Michaelu rozechvěla. Zoufale toužila po tom, aby se do jejich sporu vložil také Petr. Ten se ale rozhlížel, jako by se ho to ani trochu netýkalo, což jejímu zapřisáhlému nepříteli poskytovalo ještě větší převahu.

„Příjemná kulisa při pařbě,“ přilil Radek olej do ohně, který jí vehnal červeň do tváří. „Může snad obsluhovat všechny, ne?“ zabrousil k Danielovi.

„Uvidíme, ale jak jsem řekl, může zaskočit tady paní učitelka.“

„Jak jako kriminálníci?!“ vzpamatoval se Adam, vyhublý zrzek, který se s rukama v kapsách zády opíral o dveře auta.

Nikdy by ji nenapadlo, že ji zachrání právě on. Stál tam, a jako by se právě probudil, bloudil pohledem mezi přítomnými, jimž okamžik trvalo pochopit, že si teprve teď uvědomil, jak to Daniel s jejich zavazadly myslel.

„Všechen matroš je pro vlastní potřebu,“ pokračoval Adam v nastalém tichu.

„Jenže na tři týdny,“ připomněl věcně Radek. Zachovával přitom spokojený výraz, labužnicky přimhouřil oči a zhluboka nasál kouř ze světélkující cigarety.

„Nechci to vysvětlovat, až nás někde chytnou s báglama plnýma sena,“ zavrčel Dan rozmrzele. „Doufám, že pak dosvědčíte, že já sám nic nemám.“ Vzal mezi ukazovák a palec látku svého trika a lehce s ní potřásl.

Skoro to vypadalo, že mluví vážně. Michaela to nekomentovala. Byla proti, ale Petr tvrdil, že je to tradice. Ujistil ji, že on sám žádné omamné látky neveze, takže se nemusí bát. Adam a Radek ať si dělají, co chtějí.

„Petr toho určitě veze nejvíc, jako vždycky. Může to vzít na sebe,“ chechtal se Matěj, jako by zaslechl její myšlenky a hodlal ji zbavit posledního kousku klidu.

Michaela se rozpačitě ošila. Sliboval přece, že… Nevěděla, co si o tom má myslet. Tak či tak, zavřít se tři týdny na chatě a nevědět o sobě… vytáhla mimoděk obočí. Toho si všimli i ostatní.

„Ale copak?“ uchechtl se pohrdlivě Radek.

Dívka se probrala ze zamyšlení a zaměřila ho.

„Přemýšlela jsem o tom, co řekl Dan,“ přiznala bez vytáček.

„Tak přemýšlela,“ převaloval Daniel na jazyku.

„Není mu něco?“ ozvala se Izabela s pohledem upřeným k zrzavému Adamovi.

Ten zápolil s nezkrotnými tiky v obličeji a soustavně si olizoval rty. Zraky přítomných ho zaměřily, ale on sám jako by to ani nevnímal.

„Já už si ho jinak ani nepamatuju,“ mávl rukou netečně Daniel.

Míša o jeho slovech uvažovala. Dožadovat se upřesnění, co tím vlastně myslí, by vedlo jen k dalším urážkám.

„Tak co? Jedeme?“ zeptal se Petr, zatímco prohledával kapsy, aby našel klíče od auta.

Aniž by si to Michaela uvědomila, stiskla mu ruku a nervózně přešlápla. Teprve pak jí došlo, jak snadno se odkopává, a pokusila se o vyrovnaný výraz tváře.

„Poslední šance na útěk,“ zamžoural k ní škodolibě Daniel, jemuž děs v bledé tváři neunikl.

Odolala nutkání ohlédnout se po sestře. Odmítla se podívat i na něj. Sledovala jen budoucnost před sebou. On klidně pokračoval.

„Nějak se mi nehodíš do srubu. Snad sis vzala svůj telefon inteligentnější, než panička sama.“ Dan po dívce pošilhával, i když už bral za kliku a chystal se nastoupit.

„Nech toho,“ zarazil ho Petr.

Daniel po něm střelil pohledem, víc mlčel. Na rozdíl od přátel ze sportu a z práce tuhle bandu neznal dlouho, přesto s nimi trávil pořád víc času. Věděl, že Petrovi nesmí příliš věřit, ale nijak mu nevadil. Michaele by přál někoho, jako je Adam. Ten mu připadal dost flegmatický na to, aby s ní vydržel. Jenže byl také vrcholně lehkomyslný. Michaela by rozhodně zešílela, pousmál se nad tou myšlenkou.

Kapitola 2

Dvoumístné rudé kupé sIzabelou aMatějem stíhalo terénní auto plné rozjařených dospěláků. Obě uháněla po dlouhé silnici změsta.

Překvapilo ji, jak je Matěj pozorný. Nechal ji klidně přepínat rádio podle toho, co zrovna hráli. Většinu lidí to strašně rozčilovalo. Matěj však měl spokojený výraz aklidně poslouchal, když mu líčila, jak je pro ni její deník důležitý. Chtěl jí ho uložit do kufru, když to odmítla, vzbudila vněm zvědavost.

Nedočkala se žádných úšklebků ani posměšků. Vkrátkém okamžiku, když hovor ustal, se na něho snad poprvé skutečně podívala. Vybavila si Michaelina slova otom, že jí možná dříve nadbíhal. Jak to mohla propást?

Dřív jsem tě vídávala, odvážila se zmínit. Občas.

Jo, kývl, chtěl jsem, abys se mnou zašla do fitka.

Ano, už si vzpomínám. No ale proč zrovna fitko?

Já nevím, krčil rameny, aniž by odpoutal zrak od silnice před nimi. Jednou rukou držel volant, zatímco druhou měl volně odloženou na područce mezi sedadly. A kam bys chtěla jít?

Co třeba do kina nebo na koupaliště? Nebo jsme mohli jít ven jen tak… a potom na koupaliště.

Matějovi zasvítily oči. Trhl hlavou azaměřil její výraz. Snažil se odhadnout, zda ho jen krutě nepokouší. Když si ji dobře prohlédl, spokojeně se usmál.

Jestli máš plavky, nebudu čekat až ke srubu, hned to otočím, navrhl. Dlouho jeho pohledu odolávat nemusela, protože se zase vrátil kpozorování cesty před nimi.

Mám, ale nemůžeme ostatní nechat na holičkách.

Ále, mávl volnou paží, ani si toho nevšimnou.

Míša jo. Slíbila jsem, že ji podpořím.

Moc se jí nechtělo, co?

Myslím, že by ráda vycouvala ize vztahu sPetrem.

Vážně?

Mám jen takový dojem. Jak jsem řekla, nemůžu ji tam nechat samotnou.

Dobře. Když se to pokazí, balíme avracíme se ve třech.

Izabela se celá rozzářila. Sširokým úsměvem kroutila hlavou. Nevěřila, že je tak skvělý, aona to do teď netušila.

Vpickupu, který jel jako první, hrálo bez ustání rádio, ale žádný zcestujících ho nevnímal. Muži jeden přes druhého překřikovali smích, aby si přisadili kdobrému vtipu.

Michaela na sedadle spolujezdce jen občas věnovala řidiči strojený úsměv. Odstrčila zobličeje neposlušné lokny aznovu se naklonila kokénku. Snad by se izasmála, ale těžko by si to kdy odpustila. Čím víc je poslouchala, tím víc ji výhled na společně strávené týdny mučil.

To budeš na chatě vbílých minišatech? pousmál se Daniel avtěsnal svou hlavou mezi přední sedadla, oněž se zapřel lokty.

Michaela nehodlala odpovídat. Vůbec neodlepila zrak od krajiny kolem silnice.

Nemusí jet vmaskáčích, ne? zastal se jí Petr. Na tohle se kouká mnohem líp.

Dívka se málem zaradovala, ale při jeho posledních slovech jí ztvrdla čelist. Přesto jim na oko nevěnovala žádnou pozornost.

Sakra! vykřikl znenadání Daniel azprudka padl zpět na sedadlo.

Všichni utichli ačekali, sjakou pohromou přijde. Dokonce iPetr si ho našel ve zpětném zrcátku.

Nechal jsem doma telefon, zaklel azarputile prohledával kapsy vnaději, že ho přece jen objeví.

Ostatní se dali do smíchu. Michaela dál bez zájmu sledovala ubíhající cestu.

Máš hodinky, připomněl Petr, který utichl jako první.

Jsou obyčejný.

Jestli se chceš ohlásit mámě, tak můžeš ode mě. Ta tvá šunka stejně nefunguje dál než na deset kroků.

Hňupe, zavrtěl Dan hlavou. Měl jsem ho vledvince. Sakra, zůstala na botníku, vysvětlil. Pro mě je to, jako kdyby tys zapomněl fet.

Petr mlčel.

To se nestane, poznamenal Radek vážně.

Dan se naposled pleskl trestem po stehně. Měl na sebe vztek. Telefon nakonec objeví rodiče, až půjdou vyzvednout jeho psa. No nic, sesunul se sdlouhým povzdechem vsedadle.

Michaela ale dumala nad něčím jiným. Bylo nad slunce jasné, že jí Petr lhal, ale zatím nevěděla, jak moc. Když uhodí přímo na něj, bude zatloukat. Přijde hádka, jeho smutné oči, plané sliby akýžené udobřování. Nezjistí nic. Sneochvějným odhodláním se otočila za sebe apohlédla do tváří, které pro ni představovaly ztělesněnou dekadenci.

Kolik toho vezete? zeptala se nezaujatě při pohledu na tmavovlasého nepřítele usazeného uprostřed.

To se musíš zeptat ostatních. Já jsem tu jen na rekreaci, řekl azaložil si paže na hrudi.

Stočila zrak kdruhému znich.

Kdo by to počítal, mávl rukou Adam. Jsem vlastně taky rekreační kuřák. Prohulím celou rekreaci.

Radek souhlasně zařičel. Byla přesvědčená, že už na něčem jede. Otočila se zpět adlouze se zahleděla na Petra. Daniel si toho všiml. Musel se nad jejím probuzením pousmát. Vztáhl své mohutné paže achytil se předních sedadel.

Nevím, co tam hodláš dělat ty, naklonil se kMichaele. Ale já tě budu bavit celé tři týdny, slibuju, zavrněl hlubokým hlasem.

Semkla rty do tenké linky asnažila se uklidnit. Srdce se jí však rozbušilo vztekem. Na Danielovi jí nesešlo, ale byla hloupá, jestli si myslela, že by kdy mohla zvládnout otevřít Petrovi oči. Ukázat mu, že obzor je širší, než jen jeho slaboduší kamarádi. Jemu mezi nimi bylo dobře. Lpěl na světě, který ona nenáviděla. Ztoho vedla jen jedna cesta.

Nech ji, zasáhl Petr spíš ledabyle, zatímco vní samotné neodvratně kypěl vztek. On sám se ale tvářil jako zachránce hájící svou dívku před křivdou.

To rozpoložení zněj přímo sálalo. Michaela nemohla uvěřit, jak snadno naletěla. Myslela, že ji chce mít usebe, ale teď už věděla, že si ji veze jako trofej na výstavu. Zapřela se vsedadle alítostivě zapátrala ve zpětném zrcátku. Zjistila však, že se jim rudé kupé ztratilo zdohledu.

Vida, silniční kontrola, upozornil Petr aihned sundal nohu zplynu. Nervózně se poškrábal ve vlasech a štítivěnakrčil nos.

Michaela líně vyhledala uniformované nebezpečí. Napadlo ji, že by mohli jejich výlet utnout. Ať se stane cokoliv, horší už to nejspíš nebude. Znovu se naklonila, aby zjistila, jestli je Matěj dohnal.

Sami se nacházeli na kopci apolicejní hlídku viděli zvelké dálky. Jenže vdlouhém klesání nezaznamenali jedinou odbočku nebo lesní cestu, kam by uhnuli. Dokonce ani prostor vedle silnice neskýtal žádný únik. Svodidla jejich cestu oddělovala od příkrého srázu porostlého hlavně keři.

Petrův vůz citelně zpomalil, přesto se dál nezadržitelně spouštěl zkopce. Jeho řidič se přitom horečnatě snažil přemýšlet, jak ztoho ven.

Co je mi po policajtech? Pít začneme až na chatě, mávl rukou Adam. Petře, seš vcajku, ne?

Chlast ho netrápí, zrovna si ulevil abojí se stočit okýnko, vykřikl Radek.

Hned na to se rozpoutal smích aoči dlouhovlásky se obrátily vsloup.

Že nejel první Matěj sIzabelou, procedil Petr soroseným čelem. Určitě budou chtít vidět kufr, uvažoval polohlasně spevně semknutými čelistmi. Pak se zprudka naklonil ke středovému zpětnému zrcátku. Adam aRadek nesmí vystoupit, rozumíte? Okamžitě by si všimli, že jste sjetý, osopil se na tabulku, vníž se zrcadlil Danielův, ale zčásti iAdamův obličej.

To zařídím, ujišťoval ho sebevědomě Dan.

Ty bys radši všechen matroš nechával celý rok na chatě? krčil Radek rameny. Ještě by se tam dostal medvěd asjel by se. Jeho malá očka svědčila otom, že není schopen jasně uvažovat.

Doufám, že to máte všechno dobře schovaný, dožadoval se Petr naléhavě. Začínal se potit anejistě ošívat. Hlídka se blížila.

To máš těžký! mávl Adam lehkovážně rukou. Jak to všechno chceš schovat mezi pár ponožek?

To je fakt, já mám cestovní kufr, ale je vněm pár trenek, jinak je plný libovýho sena, přisvědčil Radek se smíchem.

Adam souhlasně přikyvoval. Jen Dan konečně zjihnul azaměřil pozornost kblížící se hlídce. Michaela si mnula čelo na lokti zapřenou rukou. Třeba Daniela ajeho prosťáčky na měsíc zavřou. To by byla úleva. Ať si klidně odvedou iPetra, supěla vduchu. Když kněmu ale zvedla zrak, bylo jí ho trochu líto. Panikařil. Ruce se mu chvěly ana čele se mu perlil pot. Paže měl křečovitě natažené aklouby na prstech bělavé, jakou silou drtil volant.

Radši bych to otočil, syčel, zatímco se sveškerým sebezapřením pokoušel zachovat neurčitý výraz.

Snaž se působit klidně, špitla Míša apoložila mu dlaň na nohu.

Muž ale ucukl. Na rozdíl od ní dobře věděl, co vezou ahlavně kolik toho je.

Ty mlč! štěkl po ní.

Míše couvla brada ajejí ruka se rychle stáhla ktělu. Trvalo pár okamžiků, než jeho reakci vstřebala. Muž se přesto několikrát dlouze nadechl asvěsil natažené paže. Její pochopení ani zájem už se mu probudit nepodařilo. Zjevně oto ani nestál, atak se raději otočila zpět kokénku. Nahnula se, aby si vylepšila výhled ve zpětném zrcátku. Rudé kupé stále neviděla.

Spíš přemýšlej, jak se sundává neprůstřelná vesta, vtipkovali dál rozjaření muži za nimi.

Ačkoliv Per naléhavě hledal způsoby, jak hrozbu obejít, zbílé přerušované čáry je měřil muž vuniformě spřipraveným terčíkem aukrajnice stála policistka. Zbývalo zoufale málo prostoru na to, aby se pokusili odvrátit nevyhnutelné.

Kolik jí tak může být? tlumil Adam hlas, jako by je mohli policisté slyšet.

Když se Petrovi podaří ji svlíknout, může jí spočítat letokruhy, zakřenil se Radek.

Michaela všechny zástupce homo dementicus odsunula mimo svou pozornost. Zaměřila se na policistu. Měl nezdravou barvu kůže aaž neživě chladné oči.

Co ty, princezno, usměješ se někdy? naklonil se Adam kzamlklé dívce.

Ta se na něho překvapeně otočila. Auto zpomalilo, atak se nemusela obtěžovat svytáčkami.

Zavřete huby, procedil Petr. Přibrzdil askřečovitým úsměvem stáhl okénko.

Auto zatím docela zastavilo.

Policista se mírně sehnul astrohou frází požádal odoklady. Jeho tvář zůstávala neměnná prostá jakékoliv známky emocí, zatímco se zaměřil kMichaele aněkolik vteřin si ji prohlížel. Pak se sehnul ještě oněco níž azabrousil na zadní sedadla. Dával si na čas, zatímco si bedlivě prohlížel celou posádku.

Petr začal prohledávat peněženku. Jeho spolujezdkyně se natáhla do přihrádky pro další potřebné doklady. Brzy nahmátla známé desky. Vytáhla je ahodila je řidiči do klína. Víc se na toho ješitného blonďáka nepodívala. Přitom ji napadlo, jak Daniel dosáhl toho, že Adam aRadek zmlkli aomezili se na pouhé uchechtávání. Raději se neohlížela.

Policista pozorně prostudoval každou zkartiček, které se mu dostaly do ruky, zatímco jeho kolegyně auto pomalu obcházela. Sinalý Petr ještě absolvoval dechovou zkoušku, zatímco kradmými pohledy sledoval policistovu tvář. Na rozdíl od něj byli muži vjeho autě docela klidní. Ležérně sesunutí do sedadel si šuškali asem tam se zasmáli.

Vypněte motor avystupte si. Otevřete kapotu, zaznělo zúst policisty, aniž by změnil výraz.

Petr znejistěl.

Děje se něco? zeptal se na oko nedbale.

Běžná kontrola, vrátila se bezbarvá odpověď.

Vystoupil, nervózně přešlápl aupravil si pomačkanou košili. Ohlédl se na kopec, kde se sotva padesátikilometrovou rychlostí spouštělo Matějovo rudé kupé. Jeď… pobízel ho Petr vduchu azaměřil znovu nezdravou barvu policistova obličeje. Vtom jeho kolegyně zvedla rudý terčík anaznačila Matějovi, aby zastavil hned za Petrem. Zaznamenala to iMichaela, která nespouštěla zrak ze zpětného zrcátka. Kupé zastavilo aona vzala za kliku na svých dveřích.

Kam jdeš? zastavila ji dlaň, která jí sevřela rameno.

Ven, sykla kDanielovi, za nímž se stále uchechtávali Adam sRadkem. Zastavili Matěje.

A co myslíš, že stím naděláš?

Pusť mě! strhla druhou rukou prsty ze svého ramene avystoupila.

Ocitla se na postraní čáře blízko svodidel, pod nimiž stráň padala vkamenitých výstupcích strmě dolů do údolí. Skrze husté keře aněkolik málo stromů se dala jen těžko odhadnout skutečná hloubka, ale itak bylo jasné, že jsou tu svodidla zdobrého důvodu.

Motor Matějova kupé utichl. Michaela už viděla rozzářenou Izabelu. Musela sní mluvit. Bylo třeba okamžitě naplánovat zpáteční cestu. Ikdyby odtud jel jediný autobus, potřebovala pryč. Návrat autem nepřipadal vúvahu. Obě měly řidičský průkaz omezený pouze na autonomní automobily, takže tyhle rachotiny řídit nemohly aani to neuměly. Teď ale sledovala, jak Matěj přešlapuje udveří řidiče, zatímco mu policistka nakázala, aby zůstal stát. Sama pak obešla vozidlo asklonila se nad otevřenou kapotu, jakoby si prohlížela motor. Izabela se jí ztratila zdohledu, atak Míša udělala několik kroků. Vyšla zpoza pickupu. Otevřená kapota Matějova auta jí stále bránila ve výhledu, atak popošla ještě blíž. Policistka ji zatím nezaznamenala. Dívka mávla na sestru.

Hleděla na záda policistky, když zaznamenala, že se za těmi jejími zabouchly dveře. Leknutím se otočila. Spatřila Daniela, jak ji zkouší nevraživým pohledem.

Kam jdeš? zasyčel.

Izabela na opačné straně už také vystoupila. Toho všeho si začala všímatpolicistka.

Vraťte se do vozu, paní! křikla na Izu tak příkře, až se Izabela polekaně napřímila.

Policistka zprudka přibouchla kapotu.

Michaela se ulekla, až poskočila. Žena vuniformě snataženou paží avztyčeným ukazovákem cílila na její sestru. Ta zaraženě přikyvovala aškvírou mezi dvířky se vsunula zpět na místo spolujezdce. Matěj se po obou ženách nechápavě ohlédl.

Klid! snažil se spozvednutými dlaněmi uklidnit situaci.

Marně. Policistka došla až kokénku spolujezdce, ajako by chtěla Izabele nahnat hrůzu, se kněmu sklonila adlouze si dívku prohlížela.

Míša zděšeně sledovala, jak žena vuniformě pochoduje proti její sestře apak ji dlouze propaluje pohledem. Bylo jisté, že se otočí azahlédne iji. Jednala, jako by byli zločinci. Jsou to roboti, uvědomila si. Jistě už proskenovali obě auta azavětřili drogy. Najednou nebylo tak špatné, že se hned za ní tyčil urostlý Daniel. Oba mlčeli azděšeně sledovali, co bude dál. Policistka konečně nechala Izabelu. Napřímila se aspatřila to, co její kolega přes vysoké terénní auto nemohl.

Na co koukáte?! obořila se na zaraženou dvojici. Vraťte se dovnitř! Vystřelila knim opět její paže naznačující směr, kterým se měli rychle vytratit.

Jen jsme se chtěli po cestě protáhnout, pokusila se Míša ozdvořilý úsměv. Je hezky, že?

Vraťte se do auta, opakovala žena bez náznaku porozumění. Její dlaň klesla kpouzdru upasu.

Dan reflexně chytil Michaelu za paži aopatrně ji zatáhl zpátky.

Už jdeme. Jsme protažení, zvedl smírně dlaň astrkal dívku kpředním dveřím. Tady se stejně močit nesmí, že? To je jasný, usmál se široce. Popostrčil zaraženou Míšu asám se za stálého ohlížení přes rameno natáhl po klice, aby za sebou mohl rychle zabouchnout.

Žena vuniformě ho propalovala pohledem, dokud se za ním nezavřely dveře.

Ta je fakt divná, hlesl ohlížeje se přes okénko po nepřátelské postavě.

Michaela teprve sedala. Byla stále ještě všoku. Srdce jí divoce bušilo adoširoka otevřené oči zaměřily Petrova záda za okénkem. Nevydala ani hlásku. Natáhla se, aby ztišila hrající rádio. Pootočila knoflíkem.

Otevřete kufr, slyšeli monotónní mužský hlas, zkontrolujeme povinnou výbavu vozidla.

Ta slova na Petra dolehla nedozírnou silou. Jeho pohnutí nešlo přehlédnout. Daniel adívka vautě si vyměnili ostražité pohledy.

Držte už huby, zavrčel Dan ke zbylým mužům. Hned se naklonil kokénku, aby lépe viděl, co se děje.

Radek aAdam si stále nic nepřipouštěli. Pořád ještě vtipkovali adění venku vůbec nesledovali. Také Michaela se otočila, aby dobře viděla. Po zádech jí přejel mráz, když se Petr neochotně natáhl, aby kufr otevřel. Dívka si domyslela, co bude následovat. Trhnutím se otočila před sebe adlaní si překryla ústa. Dan po ní mrknul.

Ty jsi přece čistá, zakroutil hlavou.

Ona ho ale nehodlala vzít na vědomí. Znovu se otočila adál sledovala zvedající se víko za zadním sklem.

Proč musíte pořád dělat problémy?! promluvila nešťastně kDanielovi, který byl jako jediný při smyslech.

Ale no tak, procedil opovržlivě. Co se ti pod těma upravenýma loknama děje? Myslelas, že tam hrají tři týdny pinec?!

Vlastně jo. Ataky, že se baví těma trapnýma vtípkama, které jsou ti vlastní. Myslela jsem, že proto jsi snimi začal jezdit, nedala se. Netipovala jsem tě na feťáka ani huliče.

Tak co tam hodlá dělat taková panenka? Kráska uprostřed lesa. Už to vidím, fintilka, kvůli který pojedeme domů už za týden. Anejspíš proto, že si zlámala nehty.

No jo, to bych bez problému zapadla do tvého harému.

Do mýho harému mají fňukalky vstup zakázán!

Prosím tě, sykla Michaela pochybovačně.

Zato ty si vybíráš…

Kdybych tušila, jací jste pitomci, našla bych si ženu! skočila mu do řeči.

Petr ti nějakou najde. Má přehled. Daniel se musel pousmát. Nechtěl kamaráda shodit, araději nebyl konkrétní.

Teď nás zavřou, dodala ještě, aby odvedla pozornost od ní aPetra. Otočila se na sedadle na jednu idruhou stranu, ale, co se děje venku, neviděla. Myslíš, že jim ta policistka mohla něco přidat kmotoru?

Třeba cihlu zlata, ne?

Pitomče.

Cos tam vlastně chtěla dělat? Měla jsi vúmyslu nás prásknout?! Očistit se azmizet domů pod peřinu?

Chtěla jsem za Izou, ty hňupe! štěkla.

Oba utichli, když cvakla klika uřidiče. Petr usedal na své místo anasadil odporně umělý úsměv. Vyslal ho skrze stažené okénko, vněmž se objevila policistova kamenná tvář. Muž se naklonil azaměřil zrak na zadní sedadla, kde se nesmyslně uchechtávali Adam aRadek. Na opačné straně seděl vážný Dan.

Jste pod vlivem nějaké omamné látky? zeptal se monotónním hlasem.

Míša koutkem oka zaznamenala Matějovo kupé, které je objelo apokračovalo vcestě.

Nejsou, oni jsou takoví idioti od narození, vysvětlil Daniel, načež se Adam potutelně usmál, zaškubal hlavou aolízl si rty.

To je fakt, přisvědčil Petr.

Máš pravdu, je to husa, uchichtl se Adam nesmyslně aznovu si jazykem přeběhl po rtech. Pak se loktem opřel Danielovi orameno. Ten se místo jediného slova vzepřel Míšině nevěřícnému pohledu.

Tak dobře, jeďte, kývl a napřímil se.

Copak ty…

Vystoupila jsi.

No a?

Ne!

Musíš!

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2