Zápisky malej gymnazistky

L.A. Čarská

Preklad: Dr. Mária Klimová

Obálka: Emily Shanks - Nová žiačka v škole

Text bol digitalizovaný z pôvodného vydania z roku 1942 a boli v ňom vykonané minimálne gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-164-0 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-165-7 (MOBI)

Do cudzieho mesta k cudzím ľuďom

Klop, klop! Klop, klop! Klop, klop! – klepocú kolesá a vlak sa ženie ďalej. V tomto rovnakom zvuku stále počúvam slová, opakujúce sa desaťkrát, stokrát, tisíckrát. Pozorne počúvam a zdá sa mi, že kolesá hudú neprestajne svoje nekonečné:

„Ach, tak, tak! Ach, tak, tak! Ach, tak, tak!“

Kolesá klepocú a vlak sa ženie bez prestania ako vietor, ako strela...V okne oproti nám letí krovie, stromy, strážne búdky a telegrafné stĺpy, postavené popri trati...

Letí to náš vlak a ony ticho stoja na mieste? – Neviem, nemôžem si to uvedomiť.

Vôbec neviem si tak mnoho všeličoho vysvetliť, čo sa so mnou stalo v posledných niekoľkých dňoch. Bože, aké divné veci sa stávajú na svete! Či by som si bola pomyslela ešte pred niekoľkými týždňami, že musím opustiť náš maličký, útulný domček na brehu Volgy a sama, samučká cestovať tisíce verst k akýmsi ďalekým, celkom neznámym príbuzným? Ešte vždy sa mi zdá, že je to všetko len sen, ale – beda! – nie je to sen!

„Petrohrad!” počujem kdesi za chrbtom hlas sprievodcu a hneď aj vidím pred sebou jeho dobrú, širokú tvár a hustú, červenkastú bradu.

Sprievodca vlaku sa volal Nikifor Matviejič. Staral sa celou cestou o mňa, nosil mi čaj, postielal mi na lavicu a keď mal čas, zabával ma. Rozprával mi, že má práve takú dcérku, ako som ja, že sa volá Ňura a žije s matkou a bratom Seriožom v Petrohrade. Dal mi do vačku svoju adresu – “pre prípad“, keby som ho chcela navštíviť a zoznámiť sa s Ňuročkou.

„Ľutujem vás veľmi, slečinka,” povedal mi Nikifor Matviejič neraz počas cesty, „že ste sirota, ale Boh káže, aby sme siroty milovali. Ste opustená, ako by ste boli sama, ako prst na svete: svojho petrohradského strýca nepoznáte a jeho rodinu tiež nie... To je veru všelijaké... Ale keby vám bolo niekedy smutno, príďte k nám. Mňa síce sotva kedy nájdete doma, lebo som skoro stále na cestách, ale žena s Ňurkou vás rady uvidia. Sú milé...“

Poďakovala som sa vľúdnemu sprievodcovi a sľúbila mu, že ich navštívim...

„Petrohrad!” zvolal za mnou ešte raz známy hlas a sprievodca vlaku dodal, obrátiac sa ku mne:

„Sme na mieste, slečnika. Dovoľte, vezmem vaše vecičky, aby ste tu nezostali. Pozrite len, ako sa každý ponáhľa!“

Naozaj, vo vozni nastal veľký zmätok. Cestujúci, páni i dámy, v náhlivosti sácali sa pri zhľadávaní a balení svojich vecí. Akási starenka, ktorá celou cestou sedela oproti mne, stratila mešec s peniazmi a kričala, že ju okradli. Čiesi decko plakalo v kúte. Pri dverách stál verklikár a hral na rozheganom verkli smutnú pesničku.

Pozrela som von oknom. Pane Bože! Čo komínov som videla! Komíny, komíny a komíny! Celý les komínov. Z každého sa valil šedočierny dym a strácal sa kdesi v nebi. Pršal drobný jesenný dáždik a celá príroda bola akási zachmúrená, plakala a žalovala sa.

Vlak šiel pomalšie. Kolesá prestali klepať svoje nespokojné „ach, tak, tak!“ Klopkali už omnoho pomalšie, ako by sa ponosovali, že rušeň násilím zdržuje ich rýchly, veselý beh.

Potom vlak zastal.

„Sme na mieste, prosím,“ volal Nikifor Matviejič.

Vzal do jednej ruky moju teplú šatku, podušku a batožinu, chytil ma druhou pevne za ruku a viedol ma von z vozňa, ťažko sa predierajúc zástupom.

Moja mamička

Mala som láskavú, dobrú mamičku. Žili sme spolu v malom domčeku na brehu Volgy. Domček bol čistučký a jasný; z okien nášho príbytku videli sme širokú Volgu, ohromné dvojposchodové lode a loďky, prístav na brehu, zástupy ľudí i jednotlivé osoby, ktoré chodievali v určitých hodinách na prechádzku k tomuto prístavu, aby videli prichodiace lode... I my s mamičkou sme ta chodievali, ale len zriedka: mamička bola v našom meste učiteľkou, preto nemohla chodiť so mnou na prechádzky tak často, ako by som bola chcela. Mamička hovorievala:

„Počkaj len, Lenočka, keď nasporím peňazí, pôjdeme po Volge od nášho Rybinska až do Astrachánu! Pokocháme sa výletom veru!“

Tešila som sa a čakala jar.

Do jari mamička usporila niekoľko groší a rozhodli sme sa, že hneď, ako prídu prvé teplé dni, uskutočníme svoje plány.

„Len čo zmizne ľad na Volge, vydáme sa na cestu!” povedala mamička, hladiac ma nežne po hlávke.

Ale keď sa ľady pohli, mamička prechladla a začala kašľať. Ľady odplávali. Volga bola čistá, ale mamička stále kašľala. Akosi odrazu schudla, zbledla ako vosk, stále sedávala pri okne, hľadela na Volgu a tešila sa:

„Hneď, ako mi prejde kašeľ a trošku sa popravím, pôjdeme do Astrachánu, Lenočka.“

Ale prechladnutie a kašeľ neprestávali. Tohto roku bolo leto chladné a vlhké a mamička bola zo dňa na deň slabšia, bledšia a priezračnejšia. Prišla jeseň, blížil sa september. Nad Volgou krúžili veľké kŕdle škovránkov, ktoré odlietali do teplých krajín. Mamička už nesedela v izbe pri okne, ale ležala v posteli a zima ju drvila, hoci bola rozpálená ako oheň.

Raz ma zavolala k sebe a povedala:

„Počuj, Lenočka! Skoro ťa opustí tvoja mamička navždy – Ale, neplač za mnou, dušička moja. Budem sa z neba stále na teba dívať a radovať sa zo svojej dobrej dcérky. Ale...“

Nedala som jej dohovoriť a horko som zaplakala. Mamička plakala tiež a jej oči boli potom také smutné, ako oči anjela, ktorého som videla na veľkom obraze v našom kostole.

Keď sa mamička trošku utíšila, pokračovala:

„Viem, že v krátkom čase ma Boh povolá k sebe. Staň sa jeho svätá vôľa! Buď dobrá, keď ma tu nebude, modli sa k Bohu a spomínaj na mňa... Pôjdeš k strýcovi, môjmu bratovi, ktorý žije v Petrohrade... Písala som mu o tebe a prosila ho, aby sirote poskytol prístrešie...“

Pri slove „sirota” čosi mi úžasne stislo hrdlo...

Plačúc, stála som pri mamičkinej posteli ako mŕtva. Prišla Marjuška (kuchárka, ktorá bola u nás celých desať rokov – prišla k nám hneď, ako som sa narodila a mala nás s mamičkou veľmi rada) a odviedla ma, hovoriac, že mamička potrebuje pokoj.

Vyplakaná, zaspala som toho večera v Marjuškinej posteli a ráno... Ach! Čo bolo ráno!

Prebudila som sa včas ráno, asi o šiestej a hneď som chcela bežať k mamičke.

Vtom prišla Marjuška a povedala:

„Modli sa, Lenočka. Pánbožko povolal tvoju mamičku k sebe; zomrela.“

„Mamička zomrela,“ opakovala som ako ozvena.

Striaslo ma. Potom mi čosi zahučalo v blave a celá izba, Marjuška, povala, stôl, stoličky – všetko mi tancovalo pred očima. Neviem, čo sa ďalej so mnou stalo. Hádam som spadla v mdlobách na zem...

*

Spamätala som sa, keď už mamička ležala vo veľkej bielej truhle, v bielych šatách, s bielym venčekom na hlave. Staručký, šedivý kňaz čítal modlitby, speváci spievali a na prahu spálne sa modlila Marjuška. Prišli akési starenky a tiež sa modlili; potom hľadeli so súcitom na mňa, kývali hlavami a šepkali čosi bezzubými ústami...

„Sirota! Úbohá sirota!“ kývajúc hlavou a hľadiac na mňa, povedala smutne Marjuška a rozplakala sa. Starenky plakali s ňou...

Na tretí deň doviedla ma Marjuška zase k bielej truhle, v ktorej ležala mamička a povedala mi, aby som mamičke bozkala ruku. Kňaz potom požehnal mamičku, speváci zaspievali čosi veľmi smutného; prišli akísi chlapi, zavreli bielu truhličku a vyniesli ju z nášho domčeka.

Plakala som nahlas. Na to pribehli ku mne už známe starenky a povedali mi, že idú mamičku pochovať, že nemám plakať, ale modliť sa.

Bielu truhlu odniesli do kostola a po skončení služieb božích, prišli zase akísi ľudia, zdvihli rakvu a odniesli na cintorín. Tam už bola vykopaná hlboká čierna jama, do ktorej spustili mamičkinu truhličku. Potom jamu zasypali hlinou, postavili na rov biely krížik a Marjuša ma odviedla domov. Cestou mi vravela, že ma večer odprevadí na stanicu, posadí do vlaku a pošle k strýčkovi do Petrohradu.

„Ja nejdem k strýkovi!“ odsekla som jej, „nepoznám strýka a bojím sa ísť k nemu!“

Ale Marjuška mi povedala, že také veľké dievčatko nesmie hovoriť takéto reči, že to počuje mamička a iste ju to bolí.Utíšila som sa a snažila som sa predstaviť si strýcovu tvár.

Petrohradského strýka som dosiaľ vôbec nevidela, ale v mamičkinom albume bola jeho fotografia. Bol na nej v zlatom vyšívanej uniforme, s mnohými vyznamenaniami a hviezdou na prsiach. Vyzeral veľmi vážne a ja som sa ho akosi bála.

Po obede, ktorého som sa sotva dotkla, zabalila Marjuška všetky moje šaty a bielizeň do starého kufríka, uvarila mi čaj a doviedla ma na stanicu.

Koniec ukážky