Sibirôčka

L.A.Čarská

Preklad: Mária Klimová

Obálka - Młoda hucułka - Teodor Axentowicz (voľné dielo)

Text bol digitalizovaný z pôvodného vydania a boli v ňom vykonané minimálne gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-166-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-167-1 (MOBI)

Pred desiatimi rokmi

„Vlci! Vlci! Zachráňte sa!”

Tento zúfalý výkrik vydral sa z kočišovho hrdla, ktorý sedel na prednom sedlisku veľkých krytých poštových saní a poháňal záprah bystrých koníkov.

Kočiš trhal opratami a usiloval sa, ako len mohol, poháňať kone, aby bežali čo najrýchlejšie.

Bola noc, vietor zavýjal, chumelica vírila v lese, váľajúc celé hory snehu. Mesačný svit chvíľkami prenikal touto pohyblivou clonou. Zo saní sa vychýlil pán v teplom kožuchu, s vysokou čiapkou zo soboliny.

„Vlci?” – spýtal sa so strachom. „Kde? Nie sú ďaleko?” – a zároveň s ľahkým výkrikom hrôzy vrhol sa späť do saní: desiatky ohníčkov blížili sa k saniam ohromnou rýchlosťou.

Pán sa hneď dovtípil, že sú to vlčie oči. Žiarili tak jasno ako lampáše. Bolo ich mnoho, mnoho...

Pán zbledol a chvejúcim sa hlasom obrátil sa k staršej žene, sediacej pri ňom v širokom líščom kožuchu a zakrútenej v teplých vlniakoch. „Ňaňa! Sme v strašnom nebezpečenstve...,” ťažko šepkal chvejúcimi sa perami, „prepadli nás vlci... Nemám pušky, nemôžem ich zahnať... niet nádeje na záchranu... Musíme zachrániť aspoň dieťa... Stoj čo stoj! Nevinná babuľka nesmie zahynúť s nami! Dajte mi moju dušičku! Zabalím ju pekne a pokúsim sa ukryť ju dáko pred dravcami... Na kone sa nemôžeme spoliehať, neujdú dravcom...

V každom prípade ideme ďalej sami... Možno sa nám podarí dostať sa k nejakému domčeku. Ale dieťa nechcem vydať napospas takémuto nebezpečenstvu... Pokúsim sa zachrániť ho istejšie a pravdepodobnejšie...”

Tu zmĺkol hlas cestujúceho. Vzal z rúk plačúcej dojky dievčatko, zabalené do kožušín, a s týmto ľahkým bremenom vyskočil rýchlo zo saní. Blízko cesty stál strom. K tomuto stromu zamieril pán s dieťaťom. Zhodil zo seba kožuch, zakrútil do neho dievčatko, spiace pokojným, detským spánkom, odopäl si kožený opasok, ktorým mal prepásaný teplý jelenicový kabát, prežehnal a nežne bozkal dieťa a priviazal ho k stromu remeňom, ktorý obkrútil okolo kmeňa.

„Ak mi je súdené zachrániť sa, vrátim sa na úsvite k tebe, babuľka moja,” šepkal chvejúcim sa hlasom. „Ale ak sa stanem korisťou dravých vlkov, nájdu ťa a ujmú sa ťa dobrí ľudia, čo pôjdu ráno touto cestou. K tebe sa celkom iste vlci nedostanú... Pán Boh s tebou! Buď s Bohom, maličká moja! Odovzdávam ťa do Božích rúk!”

O niekoľko minút bol už zase pri saniach. Žena, sediaca v nich, plačlivo sa modlila. Zachmúrený kočiš mlčal. Kone skákali a fučali. Cítili smrteľné nebezpečenstvo...

Všetci, ľudia i zvieratá, dobre chápali, že niet záchrany... A vlci sa medzitým vždy väčšmi a väčšmi približovali s očami, svietiacimi ako lampáše, a už z diaľky škrípali zubami, ako by už vopred vychutnávali víťazstvo nad ľuďmi, zasvätenými smrti.

Kone sa dali do behu, ale snehové záveje, chumelica a víchrica im veľmi prekážali. Príšerne a prenikavo zaznelo lesom ťahavé zavýjanie vlkov... Divé dravce obkolesili sane, pohybujúce sa strašne pomaly vysokými závejmi a odrazu sa celý kŕdeľ vlkov vrhol na kone…

*

Už svitalo, keď horou zahrmel výstreL Za ním druhý, tretí...

Prišlo im na pomoc asi desať sedliakov-poľovníkov, ktorí ďaleko za lesom počuli zavýjanie vlkov a výkriky umierajúcich. Vlci zavetrili blížiacich sa ozbrojených ľudí a rozpŕchli sa na všetky strany...

Poľovníci pribehli na miesto nešťastia a uvideli strašný obraz. Z obidvoch koní ostali len kosti... Kočiš a žena ležali mŕtvi na snehu so stopami strašných pohryzenín. Obďaleč, trošku bokom od nich, ležal mladý človek v jelenicovom cestovnom kabáte a sobolej čiapke, skĺznutej na čelo a prejavoval len slabé príznaky života. Dýchal ťažko. Tiež ho vlci dohrýzli. Z rúk a nôh mu príštila krv. Bol v bezvedomí. Poľovníci ho zdvihli a doniesli do dediny, ktorá ležala asi dve versty[i] od lesnej cesty...

Tam neznámeho vzkriesili, posilnili vínom, umyli a a obviazali mu rany.

Keď sa neznámy spamätal, keď prišiel k sebe, najsamprv povedal: “Moja dcéra... moje dievčatko... Ostalo v lese... Priviazal som ju k stromu pri ceste, aby sa k nej vlci nedostali… Pre všetko, čo vám je sväté, nájdite ju, doneste ju sem. .. Som bohatý a štedro sa vám za to odmením!” Poľovníci sa rozbehli do hory, prehľadali všetky lesné cesty a chodníčky, ale dieťa nenašli. Miesto neho doviezli do dediny mŕtvu ženu a kočiša. Dieťa zmizlo z lesa bez stopy.

Keď otec zmiznutého dievčatka počul túto strašnú správu, znovu upadol do bezvedomia.

„Musíme sa od neho dozvedieť, kto je a oznámiť jeho príbuzným, že leží u nás a že je ťažko chorý,” rozhodli sa poľovníci.

Ale chorý vôbec nemohol odpovedať na otázky. Blúznil, hádzal sa na posteli, hovoril o zmiznutej dcére – ale nemohli sa od neho dozvedieť, kto a odkiaľ je a kde má príbuzných.

Teda poľovníci začali hľadať v jeho vreckách nejaké zápisky. A hľa, vo vrecku cestovného kabáta našli značnú čiastku peňazí, sprievodný list, všelijaké iné listiny a niekoľko listov od priateľov.

Z listín sa poľovníci dozvedeli, že chorý je veľmi bohatý a vznešený pán. Z listov vyčítali, že nedávno ovdovel a že šiel z Petrohradu s dcérkou a jej dojkou na Sibír k priateľovi, ktorý ho pozval na návštevu. Vo vrecku našli aj adresu toho priateľa. Títo dobrí ľudia mu napísali, kde je jeho druh a ako sa má...

Priateľ prišiel o niekoľko dní do dediny a opatroval chorého druha tak nežne ako rodný brat. Mladosť a sila zvíťazila a chorý sa pomaličky zotavil a mohol odísť od ľudí, čo sa ho ujali.

Štedro obdaril poľovníkov, ktorí ho zachránili a prehľadal opatrne všetky okolité dediny – veď dúfal, že tam niekde nájde dcéru. Keď ju nenašiel – odišiel s krvácajúcim srdcom, oplakávajúc maličkú dcérku, o ktorej si myslel, že zahynula.

Ale dievčatko nezahynulo. Zobudilo sa toho rána, keď poľovníci zachránili otca a nevidiac milej dojkinej tváre, horko sa rozplakalo.

Plač začul starý vtáčnik, ktorý v hore kládol oká na vtáčky. Starec sa živil len tým, čo zarobil predajom zveriny, ktorú lovil v lese do pascí. Veľmi sa začudoval, keď počul uprostred lesa detský hlas a nemohol ani očiam veriť, keď zazrel utešené, plavovlasé, drobnučké dieťatko, zakrútené do drahého kožucha a remeňom priviazané k stromu.

„Ach, ty moja babuľka krásna! Ako vidím, sám Hospodin ťa mi posiela do cesty!” prehovoril starec. Odviazal opatrne dieťa a nežne ho pobozkal.

Keď dievčatko uvidelo dobrú, vľúdnu tvár cudzieho človeka, stíchlo a prestalo plakať. Starec ho tíško čičíkal a dievčatko skoro zaspalo.

Starý vtáčnik žil sám. Jeho dcéra-jedináčka, s ktorou býval v poslednom čase po ženinej smrti na Sibíri, vydala sa pred niekoľkými rokmi a odišla s mužom do Petrohradu. Smutno bolo starému Michaličovi bez dcéry.

„To je znamenité! Pán Boh mi poslal dcéru! Takú drobnú!” radoval sa Michalič a odniesol si domov živý nález.

Starý vtáčnik[ii] žil vo vzdialenej osade v malej chalupe v podnájme u zámožného sibírskeho gazdu. Tam si doniesol dievčatko. Starec ani nepomyslel, že dieťa má niekde rodičov, ktorí ho hľadajú. Myslel si len, že rodičia dieťa pohodili, poručili ho Bohu a dobrým ľuďom. Nepočul o tom, ako vlci prepadli pocestných, lebo žil na opačnej strane od dediny poľovníkov.

Keď prišiel domov, Michalič poodkrúcal dievčatko a hľadal nejakú kartičku, ktorá by vysvetlila, ako sa dievčatko tak tajomne dostalo do lesa. Ale nič nenašiel. Okrem teplého, drahého mužského kožucha, kožušinového kabátika a krásnych šiat, ktoré svedčili o prepychu a bohatstve, spozoroval Michalič ešte na hrdielku dievčatka neveľký zlatý krížik na zlatej retiazke. Na krížiku bol krátky nápis: „Chráň, Hospodine, svoju služobnicu Alexandru”. Takto sa aspoň Michalič dozvedel, ako sa dievčatko volá. Ale on si ju pomenoval inakšie.

„Budeš sa volať Sibirôčka,” rozhodol o mene, bozkávajúc dieťa, „lebo som ťa našiel hlboko na Sibíri. Budem ťa mať rád, ty moje Bohom mi zoslané vnúčatko, ako svoju vlastnú, vychovám si ťa, naučím ťa čítať, písať a modliť sa a nedám si ťa nikomu... nikomu...”

A ešte toho istého rána zmizol Michalič z osady, lebo sa bál, aby mu nevzali dievčatko. V najbližšom mestečku predal kožuch, v ktorom našiel dieťa zakrútené a za utŕžené peniaze cestoval ďaleko, hlboko do ďalekých sibírskych gubernií[iii] a usadil sa v obci, kde nikto nepoznal ani jeho, ani jeho prijatú vnučku.

Poznámky:

i Versta – stará ruská dĺžková miera (približne 1 km).

ii Vtáčnik - človek, ktorý chytá alebo predáva vtáky

iii Gubernia - v Rusku bola najvyššia správna a politická jednotka

Deduško a vnučka

„Zima je, deduško, zima!”

Malé, asi deväťročné dievčatko pritúlilo sa trasúcim, chudým tielkom k vysokému, vyziabnutému starcovi, ktorý strúhal akési paličky.

Dievčatko malo oblečené ošúchané šaty a práve taký kabátik. Nebol to vlastne ani kabátik, skôr akýsi starý kožuštek, ktorý jej bol sotva po kolená. Spod šatôčky na hlave vykukovali plavé, kučeravé vlásky, ktoré dievčatku padali vo veľkých vlnách okolo bledej, vychudnutej tváričky s veľkými, jasnými, belasými očami.

„Zima je, deduško, zima,” opakovalo dievčatko a ešte tuhšie sa pritúlilo k deduškovi.

Starček bol veľmi chudý, vysokej postavy. Vychudnutú tvár mal žltú ako vosk a posiatu vráskami. Mal mdlé, starobou vyblednuté oči. Akýsi úbohý, dlhým nosením vyšedivený krátky kožuštek pokrýval mu vyschnuté starecké telo. V neveľkej chalupe, skôr v akejsi kôlni, v ktorej býval starec s dievčatkom, bolo chladno, temno a neútulne. Oblôčik, zaviaty snehom, prepúšťal málo svetla. A k tomu ho ešte mráz – figliar – pomaľoval veselými vzormi. V kôlni nebolo ničoho okrem očemetého stola, pece, v ktorej sa už Pán Boh vie ako dávno poriadne nekúrilo a otiepky slamy, pohodenej v kúte a nedbalo prikrytej akousi handrou.

Dedo a vnučka sedeli pritúlení k sebe a triasli sa zimou. Starček chvíľami kašľal, chytal sa za prsia, ťažko dýchal a dievčatku sa zavše zdalo, že sa už-už zadusí.

A zatiaľ vonku zúril víchor a chumelica naháňala kopy snehu ulicou malej dedinky.

„Hú – hú – hú!” zavýjal vietor prenikavo.

„Hú – hú – hú –!” sprevádzala ho strašným hlasom fujavica.

Z tohto strašného zavýjania triasla sa drobná tmavá chajdička, chvelo sa plavovlasé dievčatko a pozdávalo sa, že aj vysoký chudý starec väčšmi kašle.

„Deduško, nemohli by sme v piecke zakúriť?” spýtalo sa zrazu dievčatko nerozhodným, nesmelým hláskom.

„Nemáme raždia, Sibirôčka... Nedávno sme minuli posledné raždie. Aj jedlo, aj raždie... Nič už nemáme.”

Pri týchto slovách rozkašľal sa starec tak veľmi, že dievčatko zachvátila hrôza. Potom starček pritisol dieťa k sebe mocnejšie a tuhšie. Rozopäl krátky kožuštek a prikryl ho kusom tohto teplého obleku. Obaja mlčali asi dve minútky. Dedo strúhal paličky a dievčatko sa zimomravo zahaľovalo kúskom jeho kožušinového kabáta. Zima bola vždy ostrejšia. Mráz priťahoval tak, že sa v malej kôlničke skoro nedalo obsedieť.

Starček to už dávno cítil a čo aj bol mráz a chumelica, odhodlal sa k činu.

“Počuj, Sibirôčka, pôjdem do hory... nazbieram raždia a popritom už prezriem aj pasce, či sa do nich nechytil nejaký tučný zajko. Potom len budeme mať hostinu! Však?” povedal, nútiac sa do úsmevu. „Veď si už vyhladované, dievčatko moje. Chce sa ti už jesť, však?”

„Chce, deduško,” zašepkalo zarazene dievčatko.

„Nuž, pozri teda! To je dobrá myšlienka!” náhlivo odpovedal starec, „pôjdem do lesa... Prezriem pasce... nájdem v nich zvieratko, alebo vtáčika... A j raždia nazbieram... zakúrim v piecke... zvieratko upečieme... to bude znamenité, Sibirôčka!”

Náhlivo a pokašliavajúc zvesil starček trasúcimi sa rukami z klinca akýsi roztrhaný, vyplznutý kožuch, obliekol si ho, hlavu prikryl starou baranicou, prekrižoval sa, bozkal Sibirôčku a otvoril dvere chatrče, či vlastne kôlne, ktorá stála až na kraji osady.

Chumelica, mráz a vietor naraz vnikli z ulice do chalupy. Sibirôčku striaslo na celom tele zo zimy a strachu. Akosi sa dnes bála ostať sama. Vyskočila, rozbehla sa za starcom, chytila ho za ruku a šepkala:

„Nenechávaj ma tu, nenechávaj, deduško! Tak sa bojím sama! Vezmi ma so sebou!” a vždy tuhšie a tuhšie zvierala prsty starčekovej ruky.

„Ale veď zamrzneš v hore, ty blázonko!” povedal starec, „pozri len, aký je tam mráz!”

„To nič nerobí, deduško! To nič nerobí, môj milý! Vezmem si kapce a velikánsku šatku!” prosilo dievčatko starca.

Kapce a šatka boli jediným Sibirôčkiným bohatstvom.

Starček chvíľu rozmýšľal. Vonku bolo predsa len prizima, ale stretol sa s pohľadom belasých očiek, takým strašne smutným, hodil rukou a povedal:

„Nuž teda dobre, poďme, ty okaňa! Spravím ti po vôli... len sa dobre zakrúť do šatky a natiahni si kapce...”

Sibirôčka skoro vyskočila od radosti. Chytro sa zakrútila a ruka v ruke vykročili so starcom z chalúpky.

Vo fičaní vetra a v speve fujavice. Neočakávaný žiaľ

V búde bola omnoho väčšia tma ako vonku. Krátky zimný deň sa ešte nechýlil ku koncu, keď starý Michalič s vnučkou, minuli kraj lesa, ktorý bol asi na verstu od osady, a zapadli do húštin.

Bol to rozsiahly hustý les, čiže tajga, ako sa volajú takéto lesy na Sibíri. Stromy ako nesmierny obrovia striehli tu svoje územie. Boli tu duby, kleny a storočné cédry. Rástli tak blízko seba, že svojimi obrovskými širokými kmeňmi tvorili nepreniknuteľnú zarastenú stenu. Človeku, ktorý sa tu dobre nevyznal, bolo ťažko, ba skoro nemožné, prejsť touto stenou. Ale starý Michalič dlho žil na Sibíri v blízkosti takejto neschodnej tajgy, poznal teda výborne, ako svojich päť prstov, všetky vchody a východy z nej.

Starček žil aj živil sa na účet tejto tajgy. Kládol oká a pasce. Zvieratá a lesných vtákov, čo sa do nich chytili, jednak predával na trhu v najbližšom meste a jednak nechával pre seba a vnučku. Za dlhých zimných dní a večerov, keď mu meluzína a mráz nedovoľovali vychádzať za zamestnaním do hory, robil si pasce a oká, strúhal na ne paličky a plietol povrázky. Takto pracoval a nezabúdal na malú vnučku. Naučil dievčatko čítať a písať, naučil ju trochu počítať, naučil ju modlitby a biblickú históriu, slovom všetko, čo vedel. Život im plynul tíško a pokojne, dlho, dlho až do tých čias, kým starček Michalič raz na poľovačke neprechladol a nemusel si ľahnúť. Dlho chorľavel, nezotavil sa dobre a s veľkým kašľom začal zase vychádzať za zamestnaním.

Od tých čias podkopávala choroba s hroznou silou a rýchlosťou železné zdravie starého vtáčnika. Kašľal a dusilo ho, cítil prudkú bolesť v prsiach, najmä vtedy, keď musel vychádzať na poľovačku v zlom čase, v drsných a sychravých dňoch.

Aj dnes bol taký nečas. Ale starček už kvôli svojmu miláčikovi nemohol ostať v chatrči dlhšie bez jedla a kuriva.

„Hádam sa fujavica utíši,” povedal Michalič nahlas, vchodiac hlbšie a hlbšie do hory.

Fujavica sa naozaj pomaličky utíšila. Zato však mráz bol čoraz tuhší a ostrejší. Sibirôčka sa vždy väčšmi a väčšmi triasla pod teplou šatkou, ktorá jej nezohrievala skrehnuté pršteky. Starček už oľutoval, že vzal vnučku so sebou. Aby došli k pasciam, museli sa predierať úzkym, nevychodeným chodníčkom, na ktorý fujavica naviala mnoho snehu. V hore sa stmievalo. Nohy viazli v snehu, vietor a mráz vnikali pod odraté šaty a nemilosrdne štípali telo. Ale vrátiť sa bez raždia a bez zveriny bolo nemysliteľné. Veď v studenej chajde nebolo ani jedla, ani kuriva...

Namáhavo sa dovliekli na miesto, kde starček obyčajne kládol pasce. Ale beda! Pasce a oká boli prázdne. Nechytil sa ani vtáčik, ani zvieratko. Zlý čas ich odstrašil. Lesné zvieratká sa hádam schovali pred mrazom a chumelicou v svojich dierach.

„Čo robiť, poďme zbierať raždie, Sibirôčka,” povedal ustatý starček, keď prezrel prázdne pasce a oká zo všetkých strán. „Nemáme teraz šťastia,” zakončil starček s ťažkým vzdychom a hneď sa dal do úmornej práce.

Sibirôčka mu pomáhala. Malé ručičky obratne zbierali suché raždie a starú haluzinu, ležiacu tu a tam v závejoch. Rozradostená prácou, zohýňajúc sa obratne, rozhorúčená častými a rýchlymi pohybmi, Sibirôčka sa celkom rozveselila. K tomu ešte skrývala malé tajomstvo, ktoré ju tešilo: ráno sa jej podarilo schovať pre deduška krajček chleba od raňajok, ktorým chcela počastovať úbohého, chorého starca pred spaním.

„A deduško ani nevie, ani nešípi, že máme čo večerať,” tešila sa Sibirôčka a dala sa ešte horlivejšie do práce.

Ale vtom začula ťažké stenanie. Sibirôčka sa zachvela a obrátila sa v tú stranu, kde nechala svojho sprievodcu.

Jej očiam sa zjavilo smutné divadlo. Starček už nezbieral raždie, ale sedel akosi čudne schúlený, opretý o driek starého duba. Bol veľmi bledý, kašľal a dusil sa a z úst mu vytekal tenký pramienok krvi.

„Deduško, milý deduško!” vykríklo dievčatko celé bez seba a rozbehlo sa ozlomkrky k starcovi.

Starý vtáčnik chcel čosi povedať, ale nemohol. Natiahol k Sibirôčke ruku a meravo hľadel na ňu smutnými očami. Dievčatko ho chytilo za ruku a s plačom mu kleslo k nohám.

„Deduško, milý deduško!” kričala Sibirôčka celá zmätená a nevedela, čo si počať, čo urobiť.

„Sibirôčka... dieťatko...” ozvalo sa chrapľavým zastenaním zo starcovej hrude, „zle mi je... umieram... chuderka... moja najdrahšia... ostaneš sirôtkou... Hospodin volá k sebe tvojho chorého deduška... ale teba Hospodin neopustí... Zapamätaj si, Sibirôčka... hneď ako umriem, vyber sa do Petrohradu k mojej dcére Aničke... Dobrí ľudia pomôžu... Adresu vieš, neraz som ti ju povedal... V Kristovom mene sa tam nejako dostaneš... Anička ťa neopustí... Často som jej písaval o tebe...” Starček na chvíľku zatíchol, potom zdvihol zakalené oči k nebesiam a zvolal nahlas:

„Hospodine, zmiluj sa nad sirotou! Neopúšťaj ju, Hospodine... S Bohom, Sibirôčka! S Bohom moja najdrahšia, umieram... Dusím sa... nemôžem...” a starček sa dusil a vravel vždy tichšie a tichšie a klesal vždy nižšie a nižšie do záveja, so zakalenými, vytreštenými očami.

Sibirôčka bola zo strachu a ľaku skoro celkom bez seba.

Bozkávala chladnúce deduškove ruky, podopierala mu, hlavu, tisla sa k nemu, usilovala sa zohriať umierajúceho svojím nežným chudučkým tielkom. V poslednej chvíli života si starček toto všetko uvedomoval. Hasnúce oči sa mu naširoko roztvorili a slabé, staré prsty ľahko stisli Sibirôčkinu ručičku. Starček zhlboka vydýchol a klesol do snehu.

S hlasitým plačom objala Sibirôčka tenkými rúčkami starčeka okolo hrdla.

Koniec ukážky