Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Catherine Shepherd

Uspávač

Přeložil Rudolf Řežábek

Z německého originálu Engelsschlaf vydaného nakladatelstvím
Kafel Verlag ve Wilhelmshavenu v roce 2017 přeložil Rudolf Řežábek
Jazyková redakce Martin Ďásek
Sazba TYPA, spol. s. r. o., Praha
Obálka Aneta Cikánová
Odpovědná redaktorka Jana Balharová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9914. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

Copyright © 2017 Kafel Verlag, Inh. Catherine Shepherd
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Rudolf Řežábek, 2025

ISBN 978-80-271-7794-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-7793-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1246-3 (print)

Spánek je krátká smrt, smrt je dlouhý spánek.

PLATON

PROLOG

Umírám. Věděla jsem to hned, jak jsem upadla. Den začal velmi pěkně. Probudila jsem se, protože na obličeji mě hřály sluneční paprsky. Hladily a lechtaly mě na kůži, dokud jsem neotevřela oči a nezamžourala. Ideální počasí mě okamžitě přimělo vyskočit. Byl to jeden z těch dnů překypujících světlem, které ohlašovaly konec zimy. Vzácný úkaz po tom nekonečném chladu a zamračené, šedé obloze, která mě v posledních týdnech vítala každý den.

Po kvapné snídani jsem konečně venku s Blackem, úžasným hřebcem, který dělá čest svému jménu. Byl to dárek k mým osmnáctým narozeninám. Miluji to zvíře stejně jako svůj život. Je to však divoký a těžko ovladatelný kůň. Jedu přes šedozelenou louku, po níž se valí hustá mlha. Teplé slunce vytahuje vlhkost z půdy. Holé stromy vypadají téměř strašidelně, ale navzdory světlu na nich stále nejsou patrné známky života. Nemám čas si to pozorněji prohlížet, protože Black je rychlý a jeho tvrdý cval vyžaduje veškerou pozornost. Přitisknu mu stehna na boky a vychutnávám si rychlost a sílu, která z toho nádherného zvířete vyzařuje. Spatřím příkop asi o vteřinu dříve než Black a snažím se koně zastavit. On mě ale neposlouchá a dál zrychluje. Křečovitě svírám otěže, ačkoli tuším, že je to zbytečné. Když si Black všimne příkopu, náhle se zastaví. Bez ohledu na mě. Vzpíná se na zadní, řehtá, vyhazuje kopyty tak vysoko, že už se mu nedokážu udržet na hřbetě. Vyhodí mě do vzduchu a ve stejném okamžiku si uvědomuju, že se blíží můj konec. Ještě stačím zaznamenat, že jsem dopadla zády na zem. Náraz mi vytlačí vzduch z plic. Poslední věc, které si všimnu, je modrá obloha. Vzápětí mé vědomí opustí tento svět.

Pohltila mě nicota. Nic necítím, přišla jsem o zrak, čich i chuť. Je to smrt, ptám se sama sebe, a zároveň si uvědomuju, že mrtví se už na nic neptají. Nemyslí, protože jejich duch je pryč.

Zničehonic jsou zase tady, ty nesnesitelné bolesti po nárazu. Jsem omámená. Dezorientovaně sebou škubu a křičím. Nehoda byla skutečná. Málem jsem umřela, ale nakonec jsem přežila s několika zlomeninami žeber a pohmožděninami. Musela jsem podstoupit urgentní operaci a trauma z pádu stále cítím v kostech.

Ten sen není nový. Přepadá mě často a pokaždé si příliš pozdě uvědomím, že není skutečný. Black je pryč. Rodiče ho po té nehodě před příkopem prodali. Trochu se uvolním. Dech se mi zklidňuje. Byla to jen noční můra, opakuju si. Natahuju ruku, chci popadnout peřinu. Nic tam ale není. Unaveně šátrám do prázdna. Něco je jinak. V hlavě se mi rozprostřel těžký mrak z husté mlhy a brání mi přemýšlet. Útržky vzpomínek poletují kolem mě. Snažím se je zachytit, ale lovím v temnotě. Dokážu se pohybovat jen s obtížemi, hmátnu po jednom výjevu, ale jsem příliš pomalá. I kdybych na tu myšlenku dosáhla, neudržela bych ji v prstech. Mám je podivně ztuhlé. Chci otevřít oči, ale nezmůžu se na víc než slabé škubnutí víčky.

Kde to jsem? To je teď jediná utkvělá myšlenka v mé hlavě. Upínám se k ní a zkoumavě hledím na každé písmeno, jako by se za ním skrývala odpověď. Neležím ve své posteli. Ale kde tedy jsem a na jak dlouho? Jazyk se mi lepí na patro. Pocitově mi připadá jako drsný, vysušený hadr. Mám strašnou žízeň. Takže muselo uplynout už několik hodin. Postupně mlha trochu zřídne a podaří se mi otevřít oči. Ale kolem mě je tma. Víčka mám tak těžká, že musím sebrat všechnu sílu, abych je udržela otevřená. Jejich váha hrozí, že mě rozdrtí. Bojuju proti tomu, protože potřebuju mít jasno. Kde to sakra jsem?

Vzdálený, táhlý výkřik mi rozproudí strach v žilách a mlhu úplně vyžene z hlavy. Konečně rozeznám obrysy. Vedle mě něco stojí. Hmátnu po tom a uvědomím si, že jsem připoutaná k podložce. Zaškubu za pouta, která mi svírají zápěstí a kotníky. Mám jen pár centimetrů volného prostoru. Alespoň dokážu zvednout hlavu, ale to, co objevím v ohbí levého lokte, mi vžene do nitra novou vlnu paniky. Kanyla. Vede z ní tenká trubička k předmětu po mém boku. Infuzní stojan. Rázem cítím, jak se mi do žil vlévá studená tekutina. Nesmlouvavě pravidelné odkapávání podněcuje mou paniku. Ale to není jediný důvod, protože slyším i klapání kožených podrážek o holý beton. Prozatím jsou daleko. Vím, že ten zvuk znám. Pamatuju si to a najednou vím, co se stane. Vzpínám se a snažím se ze všech sil osvobodit, zatímco kroky se nezadržitelně blíží.

Můj život běží přede mnou jako ve zrychleném filmu. Vidím rodiče, jejich hrdé úsměvy, když jsem absolvovala první pěvecké vystoupení ve škole. Matku, která mě v teple a ochranitelsky drží v náručí. Cítím její nádhernou vůni a toužím se uchýlit do jejího objetí, abych se cítila bezpečně. Chci se dostat pryč z tohoto temného místa. Film však pokračuje. Vidím, jak mi otec s radostí předává klíčky od mého prvního auta. Jedovatě zeleného ojetého Pola, i přes tu barvu nejkrásnějšího na světě. Vidím vedle sebe sedět Tima a v jeho očích směs respektu a závisti, když nastartuju motor. Užívám si ten moment, protože jsem starší sestra a Tim si na to musí počkat ještě další dva roky. „Amelie, šlápni na plyn!“ žádá chraptivě. Udělám, co říká. Vítězoslavně vyrazíme, cítíme se dospělí a svobodní. Miluji svou rodinu, ale najednou vím, že se blíží můj konec. Takové to tedy je, když před člověkem zrychleně proběhne jeho život? Když mysl znovu prožije všechny světlé okamžiky, než odletí navždy pryč – zpět do bezejmenné beztíže vesmíru, ze které jsme všichni vzešli? Chci je zachytit, všechny ty okamžiky štěstí. Nechci umřít, ale už se otevírají dveře a blíží se kroky. Srdce mi buší jako o závod. Přála bych si, aby kroky pokračovaly, protože jakmile utichnou, bude stát vedle mě.

Mé přání se nesplnilo. Vidím jeho vysokou postavu. Stín z pekla, který nikdy nemluví, s neúprosnýma silnýma rukama. Cítím testosteron, směs potu a něčeho jiného, co ani nedokážu zařadit. Zaškubu za pouta a nějak se mi podaří vytáhnout pravou ruku. Tohle je moje silná stránka. Nevšiml si toho. Dodává mi to odvahu a rozhodnu se číhat na svou příležitost, zatímco mi jeho těžká ruka spočívá na čele. Ten dotek má v sobě něco téměř uklidňujícího. Chci žít. Už dříve jsem smrti unikla – a ani teď se nevzdám bez boje. Zatnu pěst a počkám, až skloní obličej těsně k mému. Nevidím skoro nic, ale cítím jeho tělesné teplo. Když je to horko nesnesitelné, udeřím. Zasáhnu ho do krku. Slyším to podle zvuku, který připomíná otevření láhve šampaňského. Vzduch mu se zachrčením unikne z hrdla a v tu chvíli pomyslím na útěk. Znovu udeřím jeho směrem, ale pěst přistane v jeho velké ruce. Silně stiskne. Bolí to. Bráním se ze všech sil. Je mnohem silnější než já. Nic s ním nezmůžu.

„Prosím, ne,“ vypravím ze sebe pracně. Jazyk mám tak oteklý a vysušený, že slova znějí jako žvatlání batolete.

Neodpoví. Místo toho otočí ventilem na vaku s infuzí a hlavu mi znovu zaplní oblak viskózní mlhy, až ze mě vůbec nic nezbyde.

1

Taylora Fielda vytrhlo ze spánku pronikavé zvonění mobilu připomínající sirénu. Se zavřenýma očima telefon nahmatal a zvedl ho. Hlas na druhém konci linky se neznatelně chvěl. Zaměstnankyně policejního operačního střediska ho věcně informovala, že v parku v bezprostřední blízkosti charitativní kliniky Dominikus v Berlíně bylo nalezeno tělo ženy. Má se okamžitě vydat na místo nálezu.

Unaveně zívl, zatímco jeho mozek zpracovával informace, které právě obdržel. Pak vyskočil. Rychle vklouzl do džínů a oblékl si pomačkané tričko. Návštěvu koupelny tentokrát vynechal. Studená voda by mu stejně nepomohla cítit se lépe. Bylo to uprostřed noci, přesněji krátce před třetí hodinou, a Taylor měl pocit, jako by ho právě zasáhlo kladivo.

O deset minut později dorazil na uvedenou adresu. Forenzní tým již místo nálezu opravdu velkoryse uzavřel. Taylor ukázal služební průkaz a přehoupl se přes červenobílou pásku.

„Taylor Field, kriminální policie,“ představil se s lehkým americkým přízvukem dopravnímu policistovi, který k němu přiběhl.

Podle Taylorova odhadu bylo muži teprve dvacet let. Bledou pleť mladého kolegy, jehož tvář mu připomínala spíše teenagera než dospělého, zdobilo řídké třídenní strniště.

„Zdravím, já jsem Torsten Meier. Oběť leží tamhle vzadu,“ vypravil ze sebe mladík zajíkavě.

Taylor pohledem sledoval Meierův ukazováček a ulpěl jím na lavičce v parku, osvětlené několika reflektory. Jeho oči se okamžitě zaměřily na osobu, která na ní ležela natažená. Několika rychlými kroky došel k mrtvé ženě.

„Nejprve jsme si mysleli, že je jen opilá a volající si dělá legraci,“ vysvětlil Meier, který se držel vedle Taylora. „Ale pak jsme necítili puls, takže jsme přivolali lékaře, jenž konstatoval smrt. Příčina úmrtí je stále nejasná. Lékař nemůže vyloučit vnější vliv, a proto jsme vás vyrozuměli.“

Taylor přikývl a podíval se na mladou ženu, která vypadala, jako by jenom spala. Ležela na zádech, oči zavřené, zcela oblečená, hlavu položenou na polštáři. Na jejím obličeji ani na rukou nebylo patrné žádné zranění. Kůže vypadala jako vosk a výraz obličeje byl zcela uvolněný. Pokud ta mrtvá žena v posledních okamžicích života trpěla strachem nebo panikou, pak už na ní to utrpení nebylo vidět.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl,“ zamumlal Taylor, jehož udivovala nezvyklá poloha mrtvoly. Nejenže měla hlavu pohodlně položenou na polštáři, ale zpod ní dokonce vykukovala přikrývka a paže měla zkřížené na hrudi. „Doktor už odešel?“ zeptal se Torstena Meiera.

„Ano. Byl to lékař ze záchranky. Měl toho docela hodně a hned musel zase jinam. Nebyl tu déle než pár minut.“

„To je škoda. Vyjádřil nějakou domněnku o příčině smrti?“

Policista pokrčil rameny. „Ne. Pouze zkontroloval puls a další životní funkce a pak řekl, že takhle mladá žena nezemřela jen tak sama od sebe a že musíme zavolat kriminálku.“

„Kdo našel mrtvolu?“ ptal se Taylor dál. Přidřepl si, aby si prohlédl přikrývku. Byla vyrobena z čisté, lehké, nadýchané látky. Jestli tu ženu zavraždili, kdo by si s mrtvou dával takovou práci? Proč by ji někdo tak pečlivě ukládal?

„Anonymní volající. Technici ho nedokázali vystopovat. Víme jen to, že to byl mužský hlas.“ Meier ukázal na několik otisků bot vedle lavičky, které označil forenzní tým. „Našli jsme pouze tyto otisky. Ale tady chodí tolik lidí, že bude obtížné izolovat použitelnou stopu.“ Taylor přikývl. „Už jste mrtvou prohledali, jestli nemá doklady?“

Meier zavrtěl hlavou. „To jsme chtěli přenechat kriminálce.“

„Okay,“ odpověděl Taylor. „Nejdřív zavolám na soudní lékařství.“ Vstal, ale pořád z mrtvé ženy nespouštěl oči. Pohled na ni ho mátl. Přikrývka a polštář vůbec nezapadaly do obvyklého schématu vraždy. Taylora přiměla k zamyšlení i absence vnějších zranění. Vytáhl z kapsy mobil a informoval doktora Thomase Herzbergera, šéfa soudní patologie. Taylor s ním spolupracoval už několik let. Herzberger byl mimořádně vynalézavý soudní lékař. Taylor ho přivolal vždy, když narazili na nesrovnalosti na místě nálezu těla, nebo když lékař nemohl okamžitě určit, jestli jde o sebevraždu nebo přichází v úvahu cizí zavinění. Taylor se na ženu znovu podíval. Že by se napumpovala drogami a lehla si na lavičku, aby tu zemřela? Neměl tušení.

„Než dorazí soudní patolog, rád bych si poslechl to tísňové volání,“ sdělil Meierovi, který přikývl a okamžitě ho zavedl k jednomu z policejních aut.

„Můj kolega si nechal nahrávku poslat na mobil,“ vysvětlil Meier a požádal o telefon. Stiskl tlačítko a Taylor se pozorně zaposlouchal.

„Právě jsem viděl bezvládnou ženu na lavičce v parku za nemocnicí Dominikus.“ Cvak. Hlas zněl věcně a zcela bez emocí. Volající zavěsil bezprostředně před tím, než se ho zaměstnanec centra tísňového volání stačil zeptat na jméno a adresu. Taylor si nahrávku poslechl znovu. V pozadí to silně šumělo. Nastavil telefon na hlasitý režim.

„Co to je?“ zajímal se. „Zní to jako vlak ICE nebo dálnice.“

„V bezprostřední blízkosti není ani jedno,“ ujistil ho Meier.

Taylor zavěsil. „To tedy znamená, že volající odsud vůbec netelefonoval.“

Pátravě se rozhlédl. O pár set metrů dál byla linka rychlodráhy S-Bahn, která vedla až na nejzazší sever Berlína. Ta však měla mezi jednou a čtvrtou hodinou noční přestávku.

„Kdy přesně to tísňové volání přišlo?“

Meier vytáhl z kapsy poznámkový blok a nalistoval poslední popsanou stránku.

„Krátce po druhé. Okamžitě jsme vyjeli a chvíli čekali na lékaře záchranné služby. Hned nato jsme přizvali vás.“

Dobře, pomyslel si Taylor. V takovém případě na pozadí nahrávky rozhodně nemohl slyšet berlínskou rychlodráhu S-Bahn. Nejbližší dálnice byla pár kilometrů daleko. Přemýšlel, odkud mohl ten muž volat. V každém případě nechá nahrávku analyzovat. Konečky prstů ho brněly. Ať už to byl kdokoli, nechtěl být identifikován ani poskytnout žádné další informace. Ten muž měl co skrývat a Taylor z mnohaleté zkušenosti věděl, že pro takový postup není mnoho důvodů. Nejpravděpodobnějším z nich bylo, že volající byl pachatelem a chtěl, aby byla jeho oběť nalezena co nejrychleji.

Za chvíli dorazil soudní lékař doktor Thomas Herzberger.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se, nadzvedl policejní pásku a proklouzl pod ní.

Taylor ho pozdravil a zavedl ho k lavičce v parku.

„Lékař ze záchranky nemohl vyloučit cizí zavinění. Někdo ji pečlivě uložil na lavici a při vnějším ohledání nejsou vidět žádná zranění. Myslel jsem, že za těchto okolností by bylo vhodné, abyste na ohledávání osobně dohlížel. Těla jsme se ještě nedotkli.“

„Hm,“ utrousil doktor Herzberger, který už si nasadil gumové rukavice a teď se skláněl nad mrtvou ženou. „Kůže na obnažených končetinách je bělomodře mramorovaná. Tělo je na dotek chladné a pevné.“ Otevřel mrtvole oči a posvítil do nich malou baterkou. „Žádná reakce zornic. Obě jsou rozšířené a zaoblené.“ Pustil víčka a prozkoumal ženina ústa. „V hltanu nejsou patrná žádná zranění.“ Kužel světla z baterky se zastavil na špičce nosu. „Zde vidím trochu zaschlého nazelenalého sekretu. Nejsou patrné žádné dýchací pohyby ani zvuky. Ani na krční tepně necítím puls.“ Doktor Herzberger se narovnal.

„Jak zemřela?“ zeptal se Taylor, který stál vedle soudního patologa a sledoval každý jeho pohyb.

„To zatím nemůžu říct. V tuto chvíli mě nic nenapadá. Musíme ji svléknout, abychom mohli určit více. Začněme horní částí těla.“ Soudní patolog se otočil a začal se přehrabovat v tašce, kterou si přinesl s sebou.

Taylor zíral na mrtvolu. Najít tak mladou ženu mrtvou bylo velmi skličující. Mohlo jí být nanejvýš dvacet. V tomto věku by se mělo žít, smrt sem ještě nepatřila. Zamrkal a uvědomil si, jak je unavený. Mezi bleskovými pohyby očí, které nikdy netrvaly déle než vteřinu, si všiml změny na krku mrtvé ženy. Taylor znovu zamžikal – a opět viděl, že v hrdle mrtvoly se něco hýbe.

„Co to je?“ vykoktal a zatřásl Herzbergerovi ramenem.

„Co máte na mysli?“ zeptal se soudní lékař, který nyní držel v ruce nůžky.

Taylor zděšením celý ztuhl. Během kariéry detektiva toho viděl hodně, ale nikdy předtím se krk mrtvoly nehýbal.

„Něco má v hrdle,“ zachroptěl a o půlkrok ustoupil.

Doktor Herzberger si dřepl a pozorně se na mrtvou ženu zadíval.

„Ach, proboha!“ vyhrkl a upustil nůžky. Spěšně otočil mrtvolu na bok.

„Co se děje?“ pídil se Taylor vzrušeně. Neodvážil se znovu přistoupit blíž.

Herzberger nereagoval. Jeho ruce se horečně pohybovaly po mrtvé ženě. Zanedlouho zakřičel: „Okamžitě zavolejte tu zatracenou sanitku zpátky!“

2

„Můžete si teď sIsabell Wittmannovou promluvit, ale buďte prosím ohleduplní. Je stále velmi slabá.“ Lékař vbílém plášti se na Lauru aMaxe usmál. Vzápětí zmizel vnejbližším nemocničním pokoji. Laura prošla otevřenými dveřmi směrem kmladé pacientce, která ležela vposteli se zavřenýma očima. Její bledá tvář měla jemné rysy apůsobila nesmírně zranitelně.

„Dobrý den, jmenuji se Laura Kernová atoto je můj kolega Max Hartung. Jsme vyšetřovatelé Zemského kriminálního úřadu vBerlíně apřevzali jsme Váš případ od kriminální policie. Rádi bychom si svámi promluvili,“ řekla tiše aposadila se na židli vedle postele. Max se postavil za kolegyni. Isabell Wittmannové se chvěla víčka. Za chvíli otevřela oči azamrkala.

„Skoro nic si nepamatuju,“ zašeptala nezřetelně. „Všechno proběhlo ve tmě, měl mě zcela ve své moci.“

Laura se posunula oněco blíž kposteli amlčky přikývla. Na okamžik se podívala na Isabell Wittmannovou azhluboka se nadechla. „Vím, jak je to pro vás těžké. Chceme dopadnout muže, který vám to udělal. Stráví dlouhou dobu ve vězení apak už vám nebude moct nijak ublížit.“

Žena mlčela. Zkoutku oka jí skanula jediná slza astékala jí po tváři.

„Vzpomínáte si, jak vás chytil?“ zeptal se Max. Ženiny oči kněmu zalétly asetrvaly na jeho svalnaté postavě. Pomalu zavrtěla hlavou.

„Dobře. Nejdřív se svámi podělíme oto, co jsme dosud zjistili. Prostě jenom poslouchejte apřemýšlejte, jestli si při tom nevybavíte ten či onen detail. Nestresujte se. Teď jste vbezpečí adříve nebo později viníka najdeme.“ Max se povzbudivě usmál arty Isabell Wittmannové sebou alespoň zacukaly.

„Našli jsme vás před třemi dny vnoci na lavičce vparku poblíž této nemocnice. Byla jste vbezvědomí anevykazovala prakticky žádné známky života. Dostalo se vám neodkladné lékařské péče. Váš stav se vnemocnici podařilo stabilizovat alékaři předpokládají, že se opět zcela uzdravíte. Kromě několika odřenin nebyla nalezena žádná další zranění. Zklidnily vás však vysoké dávky léků, které snížily vaše tělesné funkce do takové míry, že puls byl jen stěží měřitelný. Dověděli jsme se, že jste se vpondělí po návštěvě fitness studia nevrátila domů. Mluvili jsme svaším trenérem. Vypověděl, že jste toho dne trénovala dvě hodiny, ato mezi sedmou adevátou večer. Pamatujete se na ten trénink?“ Max se odmlčel apohlédl na Isabell Wittmannovou sneskrývaným očekáváním.

„Ano, na tu posilovnu si pamatuju. Ataky na to, jak jsem jela výtahem do podzemní garáže. Chtěla jsem nastoupit do auta, ale pak najednou všechno zčernalo, akdyž jsem se probrala, ležela jsem někde ve tmě. Skoro si ani nevybavuju, co se stalo potom. První skutečnou vzpomínku mám až na tenhle nemocniční pokoj. Lékař mi dal injekci.“

„Akdyž jste nastoupila do výtahu, byla jste sama?“ naléhala Laura.

Isabell Wittmannová sviditelným úsilím protočila oči. Za chvíli bezmocně pokrčila rameny. „Nejsem si jistá. Možná tam byl nějaký muž…“ Zavřela oči ausilovně se soustředila. „Ano, myslím, že ve výtahu byl ještě muž. Vystoupil se mnou. Nevěnovala jsem mu skoro žádnou pozornost.“

„Ajak vypadal? Byl vysoký, nebo malý? Starý, nebo mladý?“ Laura mluvila pomalu, aby Isabell Wittmannovou nepřetěžovala.

„Já… to už nevím,“ zasténala arozplakala se. „Všechno mi to splývá. Vzpomínám si na velké ruce na svém břiše. Bolelo mě to ave tmě jsem slyšela nějaké zvuky. Strašlivé zvuky. Vůbec to nedokážu popsat…“ Zoufale si hřbetem ruky setřela slzy zobličeje.

„Vpořádku. Budeme vnašem rozhovoru pokračovat jindy. Odpočívejte, paní Wittmannová. Lékař řekl, že může trvat několik dní, než se vám drogy zkrve odbourají. Je zcela normální, že se do té doby budete cítit jako omámená. Jestli vás něco napadne, zavolejte mi, ikdyby vám to připadalo nepodstatné.“ Laura položila vizitku na pacientčin noční stolek avstala. Očekávala, že mladá žena bude mít výpadky paměti. To nebylo vtomto stavu nic překvapivého. Sama věděla, jaké pocity včlověku vyvolává zpracování traumatických situací. Zpočátku si nikdo nic nepamatuje. Duše má plné ruce práce stím, aby přežila. Tento stav přetrvává idlouho poté, co se člověk nachází mimo nebezpečí. Ale vurčitém okamžiku strašlivé obrazy někdejších zážitků vyplynou na povrch.

Bezděčně si konečky prstů přejela po klíční kosti aucítila vypouklé jizvy ukryté pod blůzou bez výstřihu. Sama si podobnou noční můrou prošla před mnoha lety, aproto věděla, že Isabell Wittmannová na to ještě není připravená. Bude potřebovat čas, ale za pár dní se možná bude sto rozpomenout na detaily, které je nakonec přivedou kjejímu únosci.

Laura se rozloučila avšimla si při tom, že se vpacientčiných očích zračí strach. Na krátký okamžik se vní probudila nutkavá vzpomínka. Viděla sebe samu amonstrum, které ji jako jedenáctiletou uneslo. Cítila úzkostnou tíseň svého vězení – nepoužívané čerpací stanice se studenými, vlhkými betonovými zdmi. Laura, nyní téměř třicetiletá, stále trpěla nočními můrami, které ji vnoci budily. Pořád ještě bojovala sdémony minulosti. Spodvodným klamem, jemuž podlehla. Před očima se jí objevila tvář přátelského muže svřelýma modrýma očima av následující vteřině se změnila vrozšklebenou grimasu netvora. Pachatel nebyl nikdy dopaden, ikdyž se kromě Laury zmocnil ještě celé řady dalších dívek. Dívek, které se na rozdíl od Laury ztoho pekla nikdy nevyškrábaly. Někdy, když byla příliš vystresovaná nebo unavená, viděla vcizích obličejích únoscovy modré oči. Pokaždé na zlomek vteřiny ztratila pevnou půdu pod nohama. Otevřela se velká černá díra aLaura musela ze všech sil bojovat, aby se do ní nezřítila. Byl to stejný strach, jaký pravděpodobně cítila Isabell Wittmannová. Strach, že se ten netvor vrátí adostane ji.

„Před vaším pokojem stojí strážný. Přístup sem mají pouze lékaři, sestry, policie avaše rodina,“ dodala Laura na prahu, než za sebou zavřela dveře.

„Všechno vpořádku?“ ujistil se Max avrhl na Lauru znepokojený pohled. „Najednou jsi hodně zbledla.“

„Potřebuju kávu,“ odpověděla Laura vyhýbavě. Nechtěla vtéhle situaci projevit před Maxem žádnou slabinu.

„Dám si taky jednu,“ prohlásil Max aodvedl Lauru kautomatu na kávu, který stál ve výklenku na konci chodby. „Od té doby, co se dítě narodilo, jsou noci docela krátké.“

Laura se podívala na Maxe. Opravdu měl pod očima nepřehlédnutelné tmavé kruhy. Nápadný obličej vypadal hranatěji než obvykle, ale nezdálo se, že by mu to ubíralo na atraktivitě. Max ve vybledlých džínách srýsujícími se svaly, které vystupovaly pod upnutým tričkem, byl magnetem na ženy. Nic na tom nezměnila ani jeho pleš. Laura se usmála, když zachytila pohled zdravotní sestry na svého parťáka. SMaxem by neměla šanci, protože on byl bezvýhradně rodinný typ avnějším vzhledem jenom klamal okolí. Smanželkou Hannah se mu před týdnem narodilo druhé dítě.

„Co si otom myslíš?“ zeptal se, když zasunul kelímek pod automat avhodil do stroje minci. „Dostaneme zIsabell Wittmannové vdohledné době něco užitečného, nebo budeme muset ten únos odložit do složky nevyřešených případů?“

„Myslím, že bychom jí měli dát ještě den nebo dva, pak už určitě překoná počáteční šok. Aspoň že si už dokázala vzpomenout na toho muže ve výtahu.“

Max vtiskl Lauře do ruky šálek kouřící kávy avzápětí si sám jeden vzal. „Nechápu, proč únosce svou oběť omámil. Neznásilnil ji. Vypadá to, že ijinak vyvázla bez úhony. Co sní, kčertu, ten chlap celou tu dobu dělal?“

Před Laurou se opět vynořily výjevy zčerpací stanice, ve které ji to monstrum tehdy drželo vzajetí. Spěšně si dopřála vydatný doušek kávy. Málem si opařila rty. „Můžu se jen dohadovat. Možná si ji sněkým spletl nebo si to znějakého důvodu rozmyslel.“

„Hmm.“ Max se posadil na židli ausrkl kávu. „Je to přinejmenším podivné. Unese ji, napumpuje ji drogami, nic jí neudělá – alespoň nic zjevného –, pak ji opatrně apečlivě položí na lavičku vparku, adokonce myslí na polštář apřikrývku…“

„Aaby toho nebylo málo, ještě vytočí číslo tísňového volání, aby ji co nejrychleji našli,“ dodala Laura snechápavým zavrtěním hlavou. Nepamatovala si, že by někdy měla na stole takový případ. Únosy měly vždy stejné důvody. Buď šlo ovýkupné, vydírání, nebo pachatelé chtěli mít oběť ve své moci, aby ji mohli vlastnit a– vnejhorším případě – zneužít. Vdaném případě se neuplatnil žádný ztěchto bodů. Jaký byl tedy motiv tohoto únosu?

„Sdělil ti Taylor nějaké další podrobnosti omístě nálezu?“ zajímal se Max, pozorně se na ni podíval astiskl rty.

Laura věděla, že její parťák Taylora zrovna moc nemusí. Částečně to byla její chyba. Maxova neustálá žárlivost jí ale pomalu začínala lézt na nervy. Bez komentáře přešla jeho kyselý výraz avytáhla zkapsy předávací protokol kriminální policie. Ta postoupila případ Zemskému kriminálnímu úřadu, protože zahrnoval oddělení specializující se na únosy as nimi spojené pokusy ovydírání. ZKÚ se také často zapojovalo do vyšetřování případů závažných vražd.

„Zahrnul do zprávy vše. Zpočátku se myslelo, že Isabell Wittmannová je mrtvá, ale doktor Herzberger ze soudního lékařství si všiml pohybujícího se ohryzku aokamžitě zahájil resuscitační opatření. Vkrvi oběti byla nalezena anestetika vkombinaci sbenzodiazepiny. Obojí vedlo kpoklesu pulsu avýrazně utlumenému dýchání. Záchranář, který původně potvrdil smrt, byl vnoci nepřetržitě ve službě apři konstatování úmrtí se zmýlil. Doktor Herzberger se rozčílil, že se nevěnovala pozornost jednoznačným příznakům smrti, jako je například výskyt mrtvolných skvrn nebo rigor mortis, posmrtná ztuhlost. Záchranář měl ověřit alespoň nulovou izolinii na EKG…“

„To je šílené,“ přerušil ji Max. „Představ si, že tě prohlásí za mrtvou aprobudíš se vchladicím boxu vmárnici.“

Lauru při té představě zamrazilo. „Jednou jsem byla na kongresu, kde soudní patolog uvedl, že se to skutečně stává. Většina takových případů však vchladicím boxu umrzne, takže jsou potom stejně mrtví.“ Vzpomněla si na přednášku, při níž soudní patolog hovořil otom, že vNěmecku každý rok dochází nejméně kdeseti případům zdánlivého úmrtí.

„Možná to právě takhle chtěl,“ nadhodil Max adopil kávu.

„Cože?“ zeptala se Laura, která se vduchu okamžitě vrátila kmožnému motivu únosce.

„No, aby umrzla vchladicím boxu nebo ji pohřbili zaživa.“

Laura si zamyšleně prohrábla prsty světlé vlasy. „Chceš říct, že to tak navlékl, protože ji nechtěl zabít sám?“ Laura otom chvíli přemýšlela. Taková úvaha jí nedávala smysl. Únosce se mohl jednoduše obejít bez tísňového volání. Pravděpodobnost, že by ta žena byla druhý den ráno stále naživu, byla velmi malá. Alespoň to konstatoval doktor Herzberger poté, co dostal výsledky rozboru krve spodanými léky.

„Měli bychom si znovu promluvit sjejím kondičním trenérem. Vzhledem ktomu, že forenzní experti nic nenašli, je naším jediným záchytným bodem. Možná viděl toho muže, který sIsabell Wittmannovou nastoupil do výtahu.“ Laura zatím sIsabelliným trenérem mluvila jen krátce po telefonu. Vyhodila kelímek do koše apočkala, až se Max zvedne.

* * *

Fitness studio se nacházelo na severu Berlína. Tovární hala zčervených cihel, mezi nimiž se na několika místech drolily spáry, se tyčila uprostřed nevyužívaného průmyslového areálu. Kousek za halou parkovalo několik nákladních vozidel astavebních strojů. Laura viděla vůz sdílci lešení apytli scementem. Vypadalo to, že majitelé studia pořádně zainvestovali do rozšíření arekonstrukce. Rozhlédla se kolem sebe. Nad asfaltem velkého parkoviště se mihotal rozpálený vzduch. Dehet byl už rozbředlý jako máslo. Max vněm uvízl špičkou nohy azaklel.

„Ty boty nejsou staré ani tři měsíce. Zatraceně!“

Laura mu podala kapesník adívala se, jak ten dehet stírá.

„Co je tohle vlastně za hrozné místo? Ani jsem nevěděl, že zrovna tady stojí fitness studio,“ poznamenal Max avyhodil kapesník do nejbližšího odpadkového koše.

„Já otom vím,“ odpověděla Laura aotevřela vchodové dveře. „Vposlední době na sebe upozorňovali častými reklamami.“

Uvnitř bylo příjemněji. Na vysokém stropě haly se otáčely velké ventilátory. Laura si užívala lehký vánek, který jí příjemně ovíval rozpálenou pokožku. Zařízení bylo ultramoderní avkusné. Za teakovým recepčním pultem seděla prsatá blondýnka vcrop topu.

„Vítejte vUltra Fitness. Už jste unás někdy byli?“ zeptala se, jako by se to naučila nazpaměť, anasadila strojený úsměv.

Laura položila na pult služební průkaz aúsměv okamžitě pohasl.

„Chci mluvit sMarcelem Lödermannem,“ vysvětlila Laura asledovala, jak blondýna nervózně hmátla po telefonu.

„Je tu policie,“ zašeptala do sluchátka avrhla zkoumavý pohled do haly. Zřejmě se chtěla ujistit, že ji nikdo zhostů neposlouchá. „Počkali byste tamhle na pohovce? Pan Lödermann je na cestě.“

Laura se otočila azamířila kprostorné pohovce. Max ji následoval.

„Kde je vlastně ten výtah?“ zeptala se azůstala stát.

„To mě taky zajímalo,“ odpověděl Max apátravě se rozhlédl. „Pojďme se podívat kcyklistickým trenažérům. Možná je výtah za nimi.“

„Tam ho nenajdete,“ ozval se hluboký hlas.

Laura se otočila as překvapením zjistila, že Marcel Lödermann stojí přímo za nimi. Ve skutečnosti byl jeho hlas oněco hlubší než vtelefonu, ale přesto nezaměnitelný. Zřejmě před několika minutami prošel hlavním vchodem – stejně jako oni.

„Byl jsem si venku zakouřit,“ vysvětlil Lödermann, když si všiml Lauřina tázavého pohledu. „Když zleva obejdete halu, uvidíte náš odpočinkový dvůr. Kvůli stavebním pracím teď nemůžeme vycházet zadním vchodem anaši zákazníci nemusí vidět, že kouříme.“ Významně zvedl obočí aukázal na velký plakát se seznamem nejdůležitějších pravidel pro udržení zdravého těla. Hned na prvním místě stálo „nekuřte“, následované „malým množstvím alkoholu“ a„dostatečným spánkem“.

„Výtah se nachází za naším barem senergetickými nápoji. Pouze prémioví zákazníci mají speciální přístupovou kartu jak kněmu, tak ina podzemní parkoviště. Jestli chcete, můžu vás kbaru zavést.“ Podal Lauře ruku na pozdrav. Měl silný stisk.

Lödermann je vedl kolem recepčního pultu do zadní části tělocvičny. Byl tam bar aposilovací stroje. Několik svalnatých mužů se zrudlými obličeji se potilo při tréninku sčinkami. Laura se okamžitě zamyslela, jestli jsou takové silové cviky ještě zdravé. Navíc bylo krátce po polední přestávce, což byla zLauřina pohledu vysloveně nepříznivá doba pro trénink. Podívala se na silné žíly staršího atleta. Ty se mu zpod kůže na krku vyboulily natolik, že se Laura bála, že by mohly každou chvíli prasknout. Muž zasténal pod tíhou činky vrukou. Vší silou ji zvedl, ale než stačil roztáhnout ruce, narazila mu do široké hrudi. Dva trenéři, napravo analevo od tréninkové lavice, odvážně zasáhli azabránili ještě silnějšímu nárazu na žebra. Činku odložili stranou asportovec se sfuněním posadil. Laura nepostřehnutelně zavrtěla hlavou. Jestlipak takhle trénuje iMax? Bezděčně se podívala na jeho výrazné bicepsy, které však ani zdaleka neodpovídaly svalům extrémního sportovce. Max si trénink nejspíš dávkoval. Laura byla ráda, že se oposilovnu nikdy nezajímala. Měla ráda čerstvý vzduch. Její vášní byl běh.

„Jak se daří Isabell?“ zeptal se Lödermann avedl je kolem baru, kde dvě štíhlé dívky popíjely proteinové koktejly.

„Bude zase vpořádku. Byli jsme uní dnes ráno,“ odpověděla Laura azastavila se před výtahem.

Max ukázal na dveře znerezové oceli. „Paní Wittmannová nám řekla, že sní byl někdo ve výtahu, když po tréninku sjížděla do podzemní garáže.“ Klouzal pohledem po tréninkové hale. „Ztréninkové části studia je na výtah docela dobrý výhled. Viděl jste, kdo jel výtahem spaní Wittmannovou?“

Lödermann zavrtěl hlavou. „Ten den to byl můj poslední trénink. Okamžitě jsem si sedl kbaru adal si energeťák.“ Ukázal směrem kpultu, který zakrývala světlá stěna. „Ale Melinda tady byla ten večer taky. Možná si něčeho všimla.“

Ještě než se Laura stačila zeptat, kdo je Melinda, všimla si širokého úsměvu na Lödermannově tváři. Sledovala jeho pohled aotočila se. Přistoupila knim černovlasá mladá žena vrůžovém tréninkovém úboru.

„Marceli, miláčku, tady jsi. Můžete mi prosím pomoct sprotahovacími cvičeními? Dneska jsem strašně neohebná.“ Jako by to chtěla dokázat, natáhla jednu nohu do vzduchu aLaura polkla, když ji zvedla téměř až kuším adokonale ji propnula. Proboha, co je na tom neohebného? Úkosem pohlédla na Maxe, který na Melindu zíral sneskrývaným obdivem.

„Laura Kernová ze Zemského kriminálního úřadu,“ představila se. Melinda zase zprudka přinožila apolekaně vytřeštila oči.

„Zemský kriminální úřad?“ vykoktala.

„Ano, vyšetřujeme případ únosu arádi bychom se od vás dozvěděli, jestli jste minulé pondělí trénovala ve stejnou dobu jako Isabell Wittmannová.“

„Isabell? Ano, byla jsem unáčiní. Trénovala sMarcelem. Potom jsme si trochu poklábosily všatně. Proč? Co je sIsabell? Daří se jí dobře?“ Melindin pohled přelétl zLaury na Maxe apak uvízl na tváři Marcela Lödermanna. Její oči ho zkoumavě probodávaly. „Stalo se jí něco?“ Než Laura stačila odpovědět, dodala vyčítavě: „Ty jsi otom věděl? Proč jsi mi nic neřekl?“

Lödermann se začervenal. „Hele, neznám žádné podrobnosti. Všechno je to naprosto důvěrné. Nemůžu informace zpolicejního vyšetřovaní jen tak vytrubovat do světa. Amimochodem – Isabell je vpořádku.“

„Poslouchejte, Melindo.“ Laura je přerušila. „Tohle si mezi sebou můžete vyjasnit později. Naléhavě potřebujeme vědět, co se ten večer stalo.“

„Je jí opravdu dobře?“

Laura přikývla. „Vzpomínáte si, kdy přesně Isabell Wittmannová odešla ze šaten?“

„Isabell měla naspěch. Měla velké potíže se svým bývalým. Chtěla se sním večer setkat aprobrat to. Ještě jsem si sušila vlasy, když se vytratila. To bylo asi vdevět hodin večer.“

„Ojaké problémy jde?“ naléhal Max.

Melinda pokrčila rameny. „Nic zvláštního. Isabell to před pár týdny ukončila aVictor se stím prostě nechce smířit. Neustále jí volá achce dostat další šanci.“

Laura vytáhla zápisník. „Můžete uvést jeho celé jméno?“

„Victor Frantzen. Můžu vám dát ijeho adresu.“

Laura jí poděkovala avšechny údaje si zapsala.

„Paní Wittmannová nám vypověděla, že vinkriminovaný večer nebyla ve výtahu sama. Všimla jste si někoho všatnách nebo vjejich blízkosti?“