Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Leia Stone

Králové Avalieru
Poslední dračí král

Z anglického originálu Kings of Avalier: The Last Dragon King vydaného v roce 2022 přeložila Eva Kadlecová.

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9912. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Michaela Tománková
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Cover Design by Fay Lane
První vydání, Praha 2025
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Eva Kadlecová, 2025
Copyright © 2022. The Last Dragon King by Leia Stone. Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and Corto Literary
The moral rights of the author have been asserted.

Cover Design by Fay Lane
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Eva Kadlecová, 2025

ISBN 978-80-271-7792-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-7791-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3456-4 (print)

Varování před citlivým obsahem

V knize se píše o úmrtí dítěte/mrtvě narozeném dítěti, avšak bez explicitního zobrazování a podrobného popisu. Dračí král v minulosti přišel o děti a hluboce ho to zasáhlo.

1

Hodila jsem si kořist přes rameno azafuněla pod její tíhou. Ten kugarin byl plně vzrostlý dospělý samec azatím můj největší úlovek vůbec. Měl na sobě dost masa, aby moje matka amladší sestra měly nejméně dvě luny co jíst, aještě budeme moct něco prodat na trhu. Zima přijde až za čas, ale chtěla jsem matce iAdaline koupit nové kožešiny už teď.

To zvíře jsem sledovala celý poslední týden atrpělivost přinesla ovoce. Když jsem přicházela do své rodné Cinder Village, nemohla jsem se ubránit úsměvu.

Naše městečko leží pod horou Cinder Mountain. Kvůli ní auhelným dolům vjejím nitru pokrývá úplně všechno ve vsi jemný černý prach, adnešek nebyl žádnou výjimkou. Kameny kolem škvárové cesty byly pokryté tlustou vrstvou popela astejně tak špičky mých loveckých bot. Už jsem si toho prakticky nevšímala – když jste tu žili, byli jste na to zvyklí. Měli jsme uhelný prach vuších, vnosech, mezi zuby ina dalších místech, která raději nebudu zmiňovat.

VJade City, hlavním městě Embergatu, jste poznali obyvatele Cinder Village na míli daleko. Skaždým krokem znás prášil mour abyli jsme na to zatraceně hrdí. Obyvatelé Cinderu jsou tvrdě pracující lidé. Nejsme zvyklí vysedávat celé dny na zadku.

„Pěkný úlovek, Arwen,“ zavolal na mě Nathanial ze svého místa na strážnici nad branou do Cinder Village. Nathanial byl jedním znejpohlednějších chlapců vosadě. Pískově světlé vlasy, oříškové oči, hranatá čelist… Iteď, při pouhém pohledu na něj, mě šimralo vbřiše.

Připitoměle jsem se na něj usmála. „Nechceš přijít na večeři? Vezmi irodiče.“

Přikývl anašpulil rty. „Moc rád.“

Od Velkého hladomoru nás dělilo už dvacet zim, ale naši rodiče si ten čas dobře pamatovali anaučili nás mladší, jak si ulovit avypěstovat jídlo, jak stáhnout avyvrhnout ulovenou zvěř. Obvykle lovili muži aženy spíš hospodařily na poli, ale protože mi zemřel otec, nemohla jsem si tenhle přepych dovolit. Rodiče nás taky naučili projevovat laskavost avelkorysost apodělit se ojídlo, když máme dost. Právě teď byly dobré časy atenhle kugarin nám dá víc, než teď potřebujeme.

Tíha zvířete mi začínala působit ostrou bolest mezi lopatkami, zrány od šípu na jeho krku mi kapala na předek košile krev. Nemohla jsem se dočkat, až ho předám matce apůjdu se umýt.

Minula jsem stánky tržiště, kývnutím pozdravila muže aženy, co vnich pracovali, apokochala se krásnými květinovými girlandami, které už se rozvěšovaly po vesnici na oslavy Prvního máje. Měla jsem strach, že se na ten krásný svátek lásky nestihnu do vesnice vrátit. Ulovila jsem kořist právě včas, akdyž se zvládnu včas taky umýt, možná se zastavím ive stanu polibků.

Přidala jsem do kroku azatočila do uličky, kde stála chýše mojí matky. Byli jsme prostí lidé ažili jsme prostým životem. Chýše sdoškovými střechami, čistá voda donesená zřeky, bramborová políčka adobývání uhlí – to byla Cinder Village. Půda tu byla díky uhelnému prachu úrodná, atak jsme prosluli svými velkými bramborami asladkými hlízami.

Jednou, když mi bylo patnáct zim, jsem naši metropoli Jade City navštívila. Po celé tři dny toho výletu jsem měla pusu dokořán. Je to nejkrásnější město vcelém Embergatu, aproto tam taky žije náš král asídlili tam všichni jeho předchůdci. Jade City překypuje takovým bohatstvím anádherou, že kdybych ho neviděla na vlastní oči, neuvěřila bych tomu. Viděla jsem tu víc jadeitu, zlata arubínů než za celý svůj předchozí život. Všechny cesty byly cihlové, domy zbílého kamene acelé město vnoci zářilo jako velký šperk. Medovina tekla proudem, stánky přetékaly jídlem aulice byly plné dračích lidí.

Tolik mocných dračích lidí jsem taky za celý život nepotkala. Po Jade City se jich pohybovaly zástupy. Dračí lidé byli spojeni se svým králem Drae Valdrenem. Dával jim skrze sebe sílu, atak bylo pochopitelné, že chtěli žít vjeho blízkosti. Dračí lidé sdostatkem magie měli moc uzdravovat avydechovat oheň; měli extrémní sílu. Ale kompletní přeměna do dračí podoby byla vyhrazena pouze pro krále – nejmocnějšího dračího muže, který kdy žil.

My tady vCinder Village jsme tak trochu anomálie. Oficiálně patříme do území Embergatu avládne nám dračí král, ale vpodstatě jsme taková prapodivná směska. Lidé, dračí rasa, elfové, víly – skončilo tu dokonce ipár zatoulaných vlčí rasy. Každý, kdo byl smíšené rasy nebo zředěné magické krve, byl obvykle vyhnán ze své země askončil tady unás, takže tu vznikla svého druhu kolonie. Společnost kříženců. Moje matka byla čistokrevný člověk. Její rodiče utekli zNightfall City, když byla malá, amůj otec byl křížencem člověka adesetinového dračího člověka. Nestačilo to na nějaké úchvatné ohnivé schopnosti, ale dokázal zvedat velké kameny vdolech azaopatřit slušný život pro mou matku, sestru amě. Dokud neumřel, když mi bylo devět…

„Chvála Stvořiteli, podívejte se na ten úlovek!“ vykřikla maminka ze dveří naší chýše avytrhla mě tak zmyšlenek na otce. Bolel mě každý sval vtěle. Byla jsem utahaná, upatlaná od krve asmradlavá, ale při pohledu na tu máminu radost jsem se musela přihlouple usmát.

„Příští týden mi budeš muset povolit kalhoty,“ zavtipkovala jsem. Moje malá sestřička Adaline vystrčila hlavu ze dveří avykulila oči.

„Kvečeři bude dušený kugarin!“ zavřískala radostně.

Musela jsem se zasmát. Pečené brambory azelenina nás sice vždycky nasytily, ale máminu dušenému kugarinovi se nic nevyrovnalo.

Vkročila jsem do našeho domova. Nohama jsem šoupala po čerstvě zametené podlaze aprošla jsem tak kuchyní na zadní zápraží. Matka už tam měla připravený porcovací stůl anože. Věděla, že se nevrátím domů sprázdnýma rukama, amě její důvěra naplňovala hrdostí.

Svalila jsem kořist na stůl, zaúpěla aprotáhla si záda.

„Vedla sis výborně, Arwen.“ Matka mi uhladila vlasy apak nakrčila nos. „Ale smrdíš jako prase.“

Adaline vyprskla azačala se řehtat. Vyskočila jsem zmísta arozběhla se za ní snataženýma rukama jako pijavice zNecromeru.

Vyjekla opravdickou hrůzou. Teď jsem pro změnu vyprskla smíchy já.

„Dost, neděs svou sestru. Jdi se umýt, je První máj!“ pokárala mě matka.

První máj.

Vzdychla jsem. Všechny nezadané dívky anezadaní chlapci zvesnice budou stát ve stanu na návsi se zavázanýma očima apotom vykročí proti sobě. Koho potkáte jako prvního, stím se políbíte.

VCinder Village to byla dlouholetá tradice, ajakkoli hrozivě to mohlo znít, bylo to svým způsobem ivzrušující. Legenda pravila, že koho na První máj políbíte, toho si jednou vezmete. Já ve svých osmnácti zimách to letos zažiju poprvé. Mohla jsem se zúčastnit už vloni, ale snědla jsem nějaké zkažené bobule abylo mi zle jako psovi, atak jsem nemohla přijít.

Zvedla jsem ruku ke rtům apřemýšlela, jestli mě políbí Nathanial. Neměli jste se dívat, ale někteří chlapci si posunuli šátek na očích tak, aby se mohli nenápadně přesunout kté dívce, kterou chtěli.

Já jsem chtěla Nathaniala.

Vklouzla jsem do pokoje, okterý jsme se dělily sAdaline, apopadla čistou tuniku akalhoty. Snahu přimět mě knošení sukní ašatů matka už dávno vzdala. Co před devíti zimami zemřel otec, stala jsem se vtéhle rodině lovcem, alovit všatech byla zkrátka pitomost.

Adaline se schovávala vposteli pod kožešinami, zřejmě měla strach, že ji pomažu kugariní krví. Došla jsem kní, naklonila se nad ni ana okamžik jsem znehybněla. Po chvíli, když už si myslela, že jsem pryč, opatrně odhrnula pokrývky. Jakmile mě uviděla, začala znovu ječet asnažila se zase rychle schovat. Vybuchla jsem škodolibým smíchem.

„Arwen!“ okřikla mě zdálky matka.

„No jo,“ zaúpěla jsem asmích mě přešel.

Někdy jsem měla chuť jen tak blbnout se svou mladší sestrou, jenže moje pozice vrodině ode mě vyžadovala, abych dospěla rychleji, než bych si přála, kdybych si mohla vybrat. Ale měly jsme střechu nad hlavou ajídlo vžaludku, takže jsem si nemohla stěžovat.

„Jo,“ zavolala jsem ještě na matku, když jsem odcházela do obecních lázní, „pozvala jsem na večeři Nathaniala,“ oznámila jsem jí jakoby nic.

Pozvání na večeři na Prvního máje však nebyla žádná maličkost.

Koutky matčiných úst se roztáhly do spikleneckého úsměvu.

„Jen jako velkorysé gesto! Podělit se, když máme samy dost,“ dodala jsem acítila, jak mi planou tváře. Po dobrém lovu bylo unás zvykem pozvat přátele na hostinu. Dokonce nám to mělo přinést štěstí. Máma to dobře věděla. Ale taky bylo obvyklé zvát na prvomájovou večeři potenciální nápadníky, aby se rodiny mohly seznámit azačít si pomalu zvykat na představu možného sňatku.

„Ale jistě, drahoušku,“ odpověděla přeslazeným tónem ajá se na ni zamračila. Bylo mi už osmnáct zim. Čekalo se ode mě, že se brzy vdám. Nathanial by byl dobrá volba. Měl ve vesnici dobrou práci abyl jedním zmála chlapců, kterým podle všeho nevadilo, že chodím na lov sdalšími muži změstečka. Věděla jsem, že ikdyž se vdám, budu stále muset zajišťovat Adaline asvou matku. On to věděl taky achápal to.

Vyhnala jsem zhlavy matčin divný úsměv azamířila jsem ulicí mezi apatyku pana Korbana apekárnu paní Holinové. Vstoupila jsem do Naomiiných veřejných lázní.

„Ach dítě!“ Sotva jsem vešla dovnitř, Naomie si zacpala nos prsty. „Smrdíš jako mrtvý krysin! Budeš potřebovat vlastní vanu aextra dávku santalového oleje.“

Zazubila jsem se.

Naomie byla něco jako naše obecní babička – anavíc sdost ostrým jazykem. Svědomitě nás opečovávala azahrnovala nás pravdou bez ohledu na to, jak moc nás to urazí. Na každodenní mytí jsem si vystačila skbelíkem ohřáté vody unás doma, ale po týdenním lovu jsem vážně potřebovala Naomiinu vanu amýdlový kámen.

Šla jsem za ní do ženské šatny kolem společné lázně akývnutím pozdravila ženy, které jsem poznávala. Paní Beezlová apaní Haneyová byly momentálně plně ponořené do vesnických drbů. Zaslechla jsem něco otom, že by se Bardic měl vážně zamyslet nad tím svým pitím, aotom, že paní Namalová by se měla líp starat osvého manžela, aby se tolik nerozhlížel. Voda vjejich lázni byla černá od mouru.

Naomie vešla do jedné zmístností se soukromou vanou, již oddělovaly doškové zástěny. Položila jsem si čisté oblečení na stoličku vedle menší vany pro jednoho. Mour aprach ve společné lázni nevadily, ale krev avnitřnosti povolené nebyly.

Naomii bylo už aspoň šedesát zim. Prsty měla zkroucené zimní chorobou kloubů astříbrné vlasy nosila vždycky svázané do pevného drdolu na temeni hlavy. Otočila kohoutkem apustila vodu. Vana se začala plnit ake stropu stoupala pára. Naomiiny lázně byly jedním zmála stavení ve vsi, kde voda tekla. Její podnik byl totiž postavený přímo nad přírodním horkým pramenem. Její prapraděd byl kovář, atak vyrobil asvařil potrubí, avůbec postavil všechno, co bylo třeba ktomu, aby se voda dala čerpat ze země. Naomiina rodina provozovala tuhle lázeň vměstečku odnepaměti.

„Musela jsem zdražit,“ oznámila mi Naomie slítostí vočích. „Kvůli té válce, kterou začala na hranicích královna Nightfallu, se těžko dostávám kmýdlovému kameni aparfémovým olejům od elfů zArchmeru.“

Přikývla jsem. „Jak moc?“

„Dvě jadeitové mince, nebo odpovídající množství zboží,“ odpověděla.

Dvě jadeitové mince? Bývala to jedna. Otom, že královna Nightfallu dělá potíže sdodávkami zboží do Embergatu, jsem něco zaslechla, ale nikdy jsem otom moc nepřemýšlela. Ta zlá ženská začínala války vjednom kuse.

Znovu jsem přikývla. „Můžu ti dát dvě mince, anebo jsem právě přinesla dospělého samce kugarina. Večer můžeš dojít za mou matkou avybrat si nejlepší kus.“

Rozsvítily se jí oči. „Moc ráda si to maso vezmu, děkuju pěkně,“ pravila radostně ana mé další přikývnutí opustila místnost.

Maso kugarina mělo silně zvěřinovou, ale vynikající chuť, minimum tuku achrupavek. Lepší maso měl v našich končinách jen losin, atak jsem věděla, že za tento úlovek pořídím inějaké pěkné zboží. Možná dokonce koupím matce hezké nové šaty na podzimní oslavu rovnodennosti.

Svlékla jsem ze sebe šaty, nechala je spadnout na jednu krvavou hromadu usvých nohou avkročila jsem do vody.

Uniklo mi zasténání čisté slasti aúlevy aněkolik ženských za tenkou doškovou stěnou se zahihňalo. Bylo mi to jedno. Na to mi bylo příliš krásně. Když jsem vklouzla hlouběji do vody, ucítila jsem, jak mě zaštípala na několika místech záda. Jednou jsem při lovu upadla audeřila se do zad okámen. Musím tam mít pár škrábanců.

Zatímco zkohoutku dál proudila voda, snila jsem otom, jaké by to bylo mít tekoucí horkou vodu přímo vnaší chýši. Koupala bych se ve vaně každičký večer. Prala bych prádlo vhorké vodě amyla vní nádobí ajen tak pro zábavu bych si každé ráno horkou vodou oplachovala obličej, abych se probrala.

Nostalgicky jsem si povzdychla.

„Přicházím,“ oznámila hlasitě Naomie, než vešla do malé místnůstky.

Neobtěžovala jsem se zahalovat. Naomie mě viděla nahou stokrát, chodila jsem sem smatkou už od dětství. Kromě toho Naomie nikdy nezírala; chovala se profesionálně. Nalila pod tekoucí vodu pramínek oleje amě do nosu udeřila silná vůně santalového dřeva.

Další šťastný povzdych.

Pohoří Cinder Mountain bylo proslulé svými santalovníky, takže oleje jsme měli vždycky spoustu ajeho vůně mi pokaždé připomněla domov.

Mýdlový kámen mi žbluňkl do vody azajel pod záda, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Namydlím se později, teď jsem se chtěla jen válet ve vodě. Každý sval vmém těle sténal slastí.

„Máš nějaká zranění?“ zeptala se Naomie.

Pečovala omuže, co se vrátili zlovu, atak věděla, jak tělo po takových cestách často vypadá.

Přikývla jsem, posadila se aukázala jí záda.

Tiše hvízdla. „Ta větší rána vypadá trochu zaníceně. Dojdu pro neemový olej apřidám ho do lázně. Maso kugarina za to pořád stojí.“

Neem byl drahý, takže od ní bylo laskavé, že mi ho neúčtovala zvlášť nebo za něj nechtěla víc masa.

Zmizela aza chvíli se přišourala zpátky sneemovým olejem apřilila mi ho do vany. Potom se nad ni naklonila, našla mýdlový kámen ařekla, ať se předkloním. Namydlila mi záda vmístech, kam jsem si nedosáhla. Když se zlehka dotkla zranění, sykla jsem. Muselo být větší, než jsem si myslela. Měla jsem takovou radost, že jsem ulovila svého prvního kugarina, že jsem ani necítila bolest achtěla se jen rychle vrátit domů.

Potom co mi stařenka ošetřila záda, upustila mýdlový kámen zpátky do vany aodešla.

Konečně se můžu uvolnit.

Zaklonila jsem se asklouzla zády tak daleko, jak jen to šlo, aniž bych se začala topit. Vlasy splývaly na hladině kolem mě amě překvapilo atrochu zahanbilo, že samou špínou vypadají hnědé, ane světlé. Voda ve vaně měla od vší té krve lehce načervenalý odstín, atak jsem zavřela oči ajen pomalu azhluboka dýchala anechávala si plnit nosní dírky vůní neemu asantalového dřeva.

Sedm dní pronásledování zvířete aspaní na kamení avlistí se vyplatilo. Pryč byly dny, kdy jsem lovila jen drobnou zvěř, králiny avačiny, amuži se mi za to smáli. Teď jsem byla respektovaná lovkyně – uHáda, možná mě muži dokonce přijmou do loveckého cechu…

„Přicházejí královi muži!“ rozlehl se lázněmi ženský hlas avytrhl mě ze snění. Rychle jsem otevřela oči.

Královi muži? Verbují snad do války nebo něco takového? Protože proč by jinak chodili takovou dálku zJade City až sem? Když jsme snimi obchodovali, vždycky jsme vozili uhlí asantalové dřevo my jim; oni za námi nechodili nikdy. My jsme pro ně byli jen špinavá, zapomenutá embergateská vesnice, kterou král sice toleroval, ale nikdy ji nenavštěvoval ani se oni nestaral. Nežili tu žádní mocní dračí lidé, které by mohl přijmout do své armády nebo kteří by mu byli jinak užiteční. Byli jsme jen banda křížených vořechů.

„Slyšte, slyšte!“ zahlaholil do lázeňské budovy tentýž ženský hlas. Posadila jsem se, pootevřela doškové dveře avykoukla ven.

Kendal. Mohlo mě to napadnout. Byla to taková obecní drbna ažila pro každou dobrou pomluvu, zvláště pokud šlo oJade City nebo cokoli, co se týkalo dračího krále. Ráda se považovala za městskou zpravodajku. Dalo by se říct, že spolu kamarádíme, ale příliš dlouho jsem vjejí společnosti nikdy nevydržela.

Hrábla do kabátu, vytáhla jakýsi oficiálně vyhlížející svitek arozvinula ho.

„Král Valdren hledá novou manželku, která mu dá potomka.“ Umlkla za kolektivního lapání po dechu, které se vlázních rozhostilo, včetně toho mého.

Král byl ženat skrálovnou Amelií teprve tři zimy aza tu dobu ztratili čtyři děti. Královna nakonec zemřela při porodu posledního, mrtvého dítěte. Král byl mladý, ženil se, když byl stejně starý jako teď já, adnes mu bylo pouhých dvaadvacet zim.

Právě jeho sňatek byl důvodem, proč jsem vpatnácti navštívila Jade City. Královská svatba byla vzrušující událostí pro celou říši. Královna Amelia byla po smrti už celou zimu akrál byl bez potomka zranitelný před královnou Nightfallu, která ho chtěla připravit oříši azbavit ji dračí magie. Bylo nevyhnutelné, že si začne hledat novou ženu, ale slyšet to takto oficiálně bylo přesto šokující.

Kendal si odkašlala apokusila se zakrýt úšklebek. „Začíná proto po celém Embergatu hledat novou královnu…“

Lapání po dechu doplnily už nezastírané vzrušené výkřiky žen ajá nemohla jinak než se nad jejich zoufalstvím uculit. Král by si holku zCinderu nikdy nevzal. Vyhlásit zprávu itady byla jen nutná formalita, protože jsme technicky vzato patřili kúzemí říše.

„Aby získal potomka,“ pokračovala Kendal, „pošle své čichačky do každého města avesnice na území Embergatu, aby vyhledaly všechny způsobilé ženy smagií tak silnou, že dokážou donosit jeho dítě. Musejí mu být představeny za následujícího úplňku.“

Prostor vyplnilo pro změnu kolektivní zklamané úpění. „VCinder Village nikoho stak silnou magií nenajde!“ povzdychla si poraženecky jedna zmladších žen.

„Určitě ne stak silnou, aby donosila potomka dračího krále,“ dala jí za pravdu Naomie.

Vtom měly pravdu. Královna Amelia bohužel zemřela právě proto, že králova magie byla příliš mocná na to, aby jeho dítě dokázala donosit, ato jsem slyšela, že měla skoro polovinu dračí krve.

Kendal si přehodila vlasy přes rameno. „Já sama mám čtvrtinu dračí krve, takže…“

Celá lázeňská budova kolektivně vyprskla smíchy aani já jsem se neubránila odfrknutí.

„Drahoušku, čtvrtinu?“ Naomie zavrtěla hlavou. „Abys donosila dítě samotnému dračímu králi, musíš být dračí rasa aspoň zpoloviny, a navíc ještě pořádně požehnaná Stvořitelem.“

Kendal kvapně srolovala pergamen azastrčila si ho do kapsy. „Nechť rozhodnou královy čichačky!“ Rychlým krokem opustila lázně ateprve potom se diskuse rozjela naplno.

„Ubohý mladík, ztratit ženu ačtyři děti,“ vzdychl někdo.

„Ale jak to, že je nedonosila? Do Hádu, já se svýma bokama bych mu jich dala klidně deset,“ broukala Bertha Beezlová.

Pocítila jsem náhlou potřebu se nebohé královny zastat.

„Říkáte to, jako by něco provedla. Ale králova magie je prostě příliš silná na smrtelnou ženskou,“ štěkla jsem.

Každou špetku lidství, která královně kolovala vžilách, magie plnokrevného dračího krále rozdrtila na prach, jakmile začala rodit.

Pak už bylo ticho ajá se rozhodla, že je vhodná chvíle na to přestat poslouchat aumýt si vlasy. Jednou jsem se sní setkala, skrálovnou Amelií – no, setkala je trochu přehnané, ale na té cestě do Jade City jsem ji zdálky zahlédla. Než jsem stihla vylézt na střechu květinářství aprohlédnout si naši novou královnu, král už vešel dovnitř.

Amelia byla ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděla. Dlouhé, inkoustově černé vlasy jí spadaly vhustých kadeřích až kpasu. Měla na sobě šaty tak bohatě zdobené jadeitem, že musely vážit stejně jako můj kugarin. Říkalo se, že král Valdren akrálovna Amelia byli vybráni jako dokonalý pár, který má zplodit novou dynastii magického potomstva. Jak krutý dokáže život občas být…

Nejdříve král brzy po svatbě přišel ootce, potom se žádné zdětí nedožilo porodu anakonec mu zemřela žena při porodu mrtvého dítěte. To bylo tolik ztrát, že se to skoro nedalo unést. Raději jsem na to ani nemyslela. Upřímně jsem doufala, že se mu podaří nalézt novou manželku azplodit sní zdravé dítě.

Vzala jsem mýdlový kámen adrhla si sním vlasy itělo tak rázně, až mě pálila kůže ajá voněla jako apatyka. Moje vlasy už získaly původní bledou barvu kukuřičného šustí akromě několika modřin ašpíny pod nehty, které se nedalo nikdy docela zbavit, už jsem vypadala celkem slušně. Vstala jsem, opláchla se posledním kbelíkem čisté vody aztěžka vylezla zvany. Vyčistila jsem si zuby nad malým umyvadlem, které Naomie postavila kprotější stěně mé soukromé umývárny, zabalila se do lněného plátna avytáhla zvany zátku. Zatímco hnědo-rudě zbarvená voda ve spirále opouštěla nádobu, rychle jsem si vysušila vlasy, spletla je do copu přes jedno rameno avklouzla do čisté modré bavlněné tuniky abílých kalhot.

Podle toho, jaký venku panoval povyk, jsem poznala, že novina se rychle rozšířila. Vesnice teď bude hučet novými klepy celé týdny, ještě dlouho potom, co čichačky přijdou azase odejdou.

Protože to byla velká událost, že zrovna Prvního máje přijdou knám do vsi královi muži.

„Arwen!“ Za doškovou zástěnou se ozval hlas mé matky.

Odstavila jsem ji amávla na matku, ale ruka mi strnula uprostřed pohybu, když jsem uviděla její obličej. Byl popelavě bledý. Přiskočila ke mně, popadla mě za paže, naklonila se ke mně azašeptala mi do ucha: „Musíš hned odejít. Uteč,“ zašeptala.

Uchechtla jsem se, vduchu se podivila, co to má být za hru, ale když se ode mě matka odtáhla, tvářila se tak vážně, jak jsem to ještě nikdy neviděla.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Ohlédnutím přes rameno mi naznačila, že tady nemůžeme mluvit, ajá přikývla. Tělo mi ztuhlo šokem; moje matka se takhle nikdy nechovala. Byla klidné povahy ajen zřídka projevovala strach. Dělo se něco vážného.

Vyšla jsem za ní zlázní, usmála jsem se na Naomii azamávala jí aspěchala jsem směrem knaší chýši. Když jsme zahýbaly za roh knaší ulici, uviděla jsem, že na návsi už stojí bílý prvomájový stan polibků. Nad vchodem visely pruhy růžových afialových girland, vypadalo to tak malebně aromanticky. Mladé ženy zvesnice už se pomalu scházely uvnitř.

Zastavila jsem se. „Mami, nemůže to počkat? Vloni jsem to propásla a… trochu jsem se těšila na…“ Na svůj první polibek. Nechtělo se mi to vyslovit, ale moje matka zůstala stát.

Pohlédla směrem ke stanu ave tváři se jí mihlo překvapení. „Pravda… První máj, avloni jsi ho zmeškala kvůli té nemoci…“

Přikývla jsem asnadějí pohlédla ke vchodu do stanu, ve kterém právě zmizel Nathanial.

„Mami, prosím.“

Matka došla před dům paní Pattiesové, utrhla zkvětinového záhonku voňavý květ azastrčila mi ho do copu. „Jdi si pro svůj prvomájový polibek apak si hned pospěš domů. Já ti zatím zabalím věci,“ přikývla.

Zamračila jsem se. Zabalit věci? Právě jsem se vrátila ztýdenního lovu. Určitě jsem nehodlala nikam chodit, dokud si pořádně neodpočinu. Ale právě mi dovolila zajít do stanu, takže jsem se sní nechtěla hádat. Přeběhla jsem náves, zastavila se ubylinkové zahrádky paní Graseenové autrhla si snítku máty. Majitelka vystrčila hlavu zokna kuchyně azazubila se na mě.

„Stan polibků?“ zeptala se.

Zčervenala jsem, strčila si dva mátové lístky do úst aenergicky je rozžvýkala, abych si osvěžila dech. Sice jsem si právě čistila zuby, ale při svém prvním polibku jsem nechtěla nic riskovat. Paní Graseenová nám trpěla, že si tu atam utrhneme nějakou tu bylinku; my jsme jí na oplátku pleli záhonky avyspravovali plot, když jí ho poničila dravá zvířata.

Sehnula jsem se achtěla jsem vejít do bílého hedvábného stanu, ale pak jsem zaslechla nějaký povyk apodívala se khlavní bráně.

Procházelo jí dlouhé procesí královské gardy amířilo přímo knám. Strnula jsem vposvátné úctě před skvostnými koňmi ve zbroji. Na zlatých dračích erbech na jejich hrudích se třpytilo slunce ana chvíli mi vyhnalo zhlavy istan polibků. Vstoupit do královské gardy jsem si přála od chvíle, kdy jsem udržela vruce meč. Pro mladou dámu se to samozřejmě příliš nehodilo, atak se mi to matka snažila rozmluvit, ale nikdy jsem se toho snu docela nevzdala. Pokud jsem věděla, byla vgardě pouze jediná žena.

Regina Wayfeatherová.

Bylo oní známo, že celé královské gardě velí. Měla jsem sto chutí utíkat knim, zjistit, jestli je mezi nimi, anesměle ji požádat, aby se dotkla mého loveckého luku pro štěstí, ale taky jsem nemohla ignorovat to, že má příležitost kprvnímu polibku pomalu mizí. Nehledě na to, že matka vypadala hodně znepokojeně, takže se budu muset vrátit domů co nejrychleji.

Zatímco královská garda sesedala zkoní apostupně přicházela ke stanu, vklouzla jsem do něj. Kuším mi dolehlo hučení vzrušeného hovoru ajá střelila očima ke druhé straně stanu, kde už postávali způsobilí mladí muži. Podívala jsem se do očí Nathanialovi aon se zazubil, což mě donutilo jeho úsměv opětovat.

„Arwen!“ zvolala Kendal ajá zamířila kpravé straně, kde vjedné dlouhé řadě stály ostatní mladé ženy. Všechny na sobě měly své nejlepší šaty, dokonce si nanesly na oči uhlové linky ana rty barvu zčervené řepy, zatímco já tu stála jen ve lněných kalhotách asmokrým copem, který se mamka pokusila trochu přizdobit květinou.

Najednou jsem si připadala hloupě. Kdo přijde do prvomájového stanu polibků vkalhotách?

Lovkyně.

Když mi umřel otec, zrovna bylo uprostřed zimy. Dokud budu živá, nikdy nezapomenu na ty bodavé křeče hladu během následujícího roku. Lidé zvesnice nám tu atam dali nějakou tu almužnu, ale rodina bez lovce, který by aspoň jednou za lunu něco přinesl nebo vydělal peníze vdolech, byla odsouzená ksmrti. Toho roku jsem vyrobila svou první past azačala domů přinášet drobnou zvěř.

Krysin byl nejspodnějším zvířetem na totemu, ale umožnil mé matce vklidu truchlit anemusela se hnát do nového sňatku jen proto, abychom měly na stole něco kjídlu.

Zatřepala jsem hlavou, abych ty vzpomínky zahnala.

Paní Brenna, tradiční prvomájová organizátorka, došla doprostřed stanu aodkašlala si. Byla člověk, jedna zvesnických švadlen. Šila nám všem svatební šaty, takže zasloužit se onějaké ty celoživotní svazky bylo vjejím nejlepším zájmu. Vždycky si oblékala nádherné šaty, které jí zvedaly její ohromná prsa až někam ke krku arozptylovaly všechny chlapy široko daleko.

„Dnešek je možná dnem, kdy potkáte svou budoucí manželku,“ oslovila chlapce. Odpověděl jí jásot avýskání. Nato se obrátila kdívkám: „Nemějte strach; časem se vlíbání jistě zlepší.“

Všichni jsme se nervózně zasmáli aněkolik mladých mužů přijalo její urážku sremcáním.

Postavila jsem se přímo proti Nathanialovi, potom mi někdo zavázal oči.

„Žádné podvádění,“ nabádala mě Kendal, když mi pevně utahovala pásku vtýle. Pomalu arozvážně jsem zvedla ruku, abych si pásku jen malilinko nadzvedla, ale vzápětí mě někdo plácl přes ruku.

„Teď už je vše vrukou Stvořitele,“ pokárala mě paní Brenna amně se ztoho jejího prohlášení skoro zauzloval žaludek.

„Mladí nápadníci,“ vyhlásila Brenna, „vykročte kupředu apolibte první osobu, které se dotknete.“

Stan vyplnil zvuk šoupajících nohou. Všichni jsme tápali dopředu snataženými pažemi. Měla jsem chuť zavolat Nathanialovo jméno, ale to by vypadalo zoufale. Snažila jsem se tedy dívat do země, jestli snad nepoznám jeho boty, ale Kendal mi uvázala tu zatrolenou pásku opravdu pevně. Než jsem se nadála, do někoho jsem narazila ajeho paže mě objaly kolem pasu, abych přestala vrávorat.

Srdce mi bušilo až vkrku. Aje to tady! Tohle bude můj první polibek.

Prosím, ať to není Vernon, co se věčně šťourá vnose, modlila jsem se ke Stvořiteli. Potom jsem natáhla ruce apřejela prsty po mužově hrudi. Jeho tělo pod mými doteky strnulo ave mně hrklo. Má snad ze mě strach? Mé prsty klouzaly po hebké tkanině, dokud se nedotkly krku, atam se zastavily. Bála jsem se dotknout jeho tváře.

Jeho ruce mi spočívaly dole na zádech, nehybně jako ruce sochy. Olízla jsem si rty, abych je navlhčila. Ve stanu polibků na Prvního máje byl první krok na děvčatech, apokud se dívka necítila připravená, měla právo odstoupit.

Je to Nathanial?

Chce mě políbit, nebo by raději utekl?

Říkalo se přece, že všichni chlapci se dívají, dokonce že jim paní Brenna dovoluje zavazovat si oči volněji. A když chlapec dostane dívku, kterou nechce líbat, dá jí jen krátký, cudný polibek, takový, jaký dáváte jako malí mamince. Ale když vás chce… šuškalo se, že se pak svámi může zatočit svět.

Chtěla jsem, aby se se mnou zatočil svět.

Jelikož můj otec zemřel tak mladý, byla jsem vržena do života lovu anošení kalhot abroušení nožů. Nechápejte to zle: mně se ten život líbil, ale pro ostatní kluky pak bylo těžké vnímat mě jako dívku, kterou by měli chuť líbat.

Ajá se tak strašně moc chtěla líbat!

Vbřiše mi rostla nervozita avkrku knedlík. Spolkla jsem ho anaklonila se dopředu, než definitivně ztratím odvahu. Palci jsem obkreslila jeho bradu aucítila strniště aostrou čelist muže, který zcela určitě nebyl Nathanial.

Strnula jsem panikou.

Nathanial měl ještě dětskou tvář, bez vousů, ačelist měl hranatou, ale ne takhle. Sotva jsem nahmatala ty mužné, široké líce avousy, znejistěla jsem, jestli bych ho neměla políbit raději jen na tvář. Byla jsem tak odhodlaná políbit Nathaniala, že teď, když jsem věděla, že tohle není on, jsem měla chuť couvnout.

Ale potom porušil základní pravidlo stanu polibků, udělal první krok ajá ucítila jeho rty na svých.

Na kůži mi zasršel drobný výboj energie ajá jsem zalapala po dechu. On udělal totéž – oba dva jsme vdechli překvapení toho druhého. Vnitru těla mě začalo hřát. Předklonila jsem se apolibek prohloubila.

Jeho rty byly zprvu hebké anejisté, ale potom se rozevřely ajá mezi ně vsunula jazyk, jak mi to vysvětlovala Kendal, aten se srazil sjeho jazykem. Uniklo mu tiché zasténání, ase mnou se zatočil svět aúsměv mi vytáhl koutky úst do výšky. Jeho dlaně mi kreslily na bocích hladké kroužky ajeho jazyk dělal totéž vmých ústech.

Svatý Stvořiteli!

Byl to ten nejkrásnější první polibek, vjaký jen dívka může doufat. Útroby mě pálily žárem asrdce mi vhrudi třepotalo křídly. Hebké, hřejivé rty na mých způsobovaly, že celé moje tělo křičelo ovíc.

„Tak dost, začíná tu být pěkně horko!“ oznámila se smíchem Brenna. „Sundejte si pásky zočí aseznamte se se svým protějškem, moje malé hrdličky!“

Zničehonic mi všechno zmizelo – jeho rty, jeho ruce, jeho teplo imotýlci vbřiše. Jako by mě někdo vrhl do ledové vody. Natáhla jsem ruce, zběsile si strhla zočí pásku aspatřila před sebou zadní stěnu bílého stanu.

Byl pryč.