Triáda

Triáda

Edice

EDICE DELFÍN

SVAZEK 31

Vladimír Binar

Vladimír Binar

Playback

obrázek

Autorská tiráž

Kniha vychází s laskavým přispěním

Nadace Český literární fond

a Nadačního fondu Obce spisovatelů

Text & photo © Vladimír Binar, 2001

© Nakladatelství Triáda, 2001, 2016

ISBN 80-86138-38-0

ISBN (pdf) 978-80-87256-97-8

ISBN (epub) 978-80-7474-191-3

ISBN (mobi) 978-80-7474-192-0

Misle

MISLE,

jediné Tahiťance,

kterou jsem potkal v Praze

Víly

Víly pramenných vod, vy Diovy dcery,

ó prosím, kéž se nám vrátí ten muž,

kéž bůh ho přivede nazpět...

HOMÉR

Playback

a ne kecat pořád o sobě druhý den to pak člověku nejde z hlavy zas budu přemejšlet co mě strčilo k tomu že jsem říkal právě takový věci jaký jsem říkal tohle nejspíš vyvádí ten alkoholickej proud člověk vykládá zrovna to co vykládat nechce ale jak se vlastně dostane k tomu že vidí všechno úplně jinak asi mám taky něco strhaného v hlavě tady je ale dneska lidí ptáci pak nejsou ptáci ale nebeská znamení asi taky něco do mě strčilo až půjdu zpátky poručím Balounovi pivo už má u kamen vysezený svý místo jako ti národní umělci nahoře na hřbitově ale ten plyn ho musí ožížňovat to je slovo ožížňovat ten záchod je ale příšerný takhle to jde denně pořád taky do sebe soukám to jedno pivo ještě se pobliju má to za dvě stě dvacet za kolik to mám já po kolikátým to jdu čurat po čtvrtým to ještě jde Honzou už to zas strká taková korba a nohy má slaboučký jak záchodový pavouk jen aby se Baloun nezačal věšet už dlouho nebyl v hospodě a takhle rozparáděnej kde by taky na to bral naposled se tady namazal když jsem mu připomněl Janouška já blbec copak mě mohlo napadnout že si vezme místo svýho věčného hadru provaz a ten idiot Honza se na to dívá ježíšmarjá jen bych si přál vidět jak tam klečí s tím provazem možná že ani tu smyčku nemusel vázat a křičí na celej barák já už toho mám dost já se taky oběsím a on mi pak ještě povídá můžeš si to představit on ti strkal hlavu do tý smyčky na zemi a přitom tloukl čelem o dlaždičky pak zhaslo světlo já tam stál ve tmě na schodech u schránek slyšel jsem jak ta dlažba duní a on křičel panebože to bolí panebože to bolí to je tma já se na to vyseru ale pak vstal rožnul světlo a přinesl si stoličku já koukal jako blázen co bude dělat a von dědek vylezl na stoličku a přivázal si provaz na lampu ještě zkusil jestli to drží ale pak když už měl hlavu skoro v tý smyčce a já na něj už chtěl utíkat zhaslo světlo teď jsem zůstal paf a než jsem se rozkoukal on už byl zas dole u vypínače a rozsvítil a zas se škrábal nahoru a jak byl prdlej tak ne a ne si nastrčit ten provaz a než to dokázal světlo zas zhaslo a on křičel panebože to je tma já se chci voběsit ale ono to v tý tmě nejde panebože já se bojím a v tu chvíli jsem se málem začal řehtat protože představ si on se prej nemůže oběsit potmě a tak ti pořád rozžíhal světlo a strkal hlavu do smyčky a když ji tam konečně měl zas světlo zhaslo a tak zas lezl dolů potom už ani nekřičel už byl celej říčnej sotva popadal dech a potom přišels ty já jeden cvok se věší a druhej na to čumí a ještě řek to ti byl tyátr že takovej neuvidíš ani na Národním představ si on se věšel podle toho jak ten automat fungoval a tys to celý zkazil jenže copak já mohl vědět že on tam stojí před dveřma na stoličce a že se mu zrovna podařilo strčit hlavu do smyčky já mu neměl akorát připomínat ten provaz na kterým se oběsil Janoušek já jsem přece jen vlezl do baráku a jako vždycky jsem rozsvítil hned dole pod schodama copak já můžu za to že on skočil do toho světla to byla pecka pořád ho vidím jak tam leží na zemi mezi střepy ty bílý baňatý koule s provazem na krku ještě že se ta lampa s ním utrhla byl celý od krve ty vyboulený pomněnkový oči pak jsem byl vlastně poprvé u něho v bytě kdo to měl poslouchat pořád dokola mlel už jsem to moh mít za sebou a to světlo bylo to tak krásný světlo bylo blíž a blíž už jsem ho držel v ruce cejtil jsem ho v hlavě ale pak zas byla tma pane Fudy to jste mi neměl dělat vy jste mě měl nechat seděl na stoličce a těma zkrvavenejma rukama si utíral slzy běžte do špajzu pane Fudy a v tom špajzu samé prázdné sklenice od zavařeniny kdopak mu je posílá a nic jen špinavá štelář to si měl radši opravdu poslechnout Fudy a koukat přitom na ty pomněnkový oči úplně jako dítě jak to jde dohromady takové čiré pomněnkové oči a svrasklá ukoptěná tvář to světlo pane Fudy rostlo a rostlo já cejtil jak mě táhne nahoru už jsem ho měl v hlavě já byl celej blaženej a vtom něco prasklo a byla tma já už tady nechci bejt něco podobného jsem přece zažil po té druhé operaci asi to je pořád stejné i ta bolest byla jen jako klobouk odložený na věšáku a taky jsem se propadal do světla asi mě neměli vzbudit možná že to začalo tam stejně se s tím nedá nic dělat člověk i na ten záchod aby vystál frontu ještě chvilku a už jsem se málem počural ty topinky smrdí až sem česnek a moč u Karla je vidět přitom aspoň na Botič mezi valícími se vodami čurat a dívat se okénkem na Botič z odvrácený strany měl už bych zavolat Baloun by měl raději jezdit po hvězdném Botiči na lodičce než utírat dlaždičky hadrem sakra zas jsem si postříkal nohavice aha už přišli s kytarama jen ať si proříznou krk lásko kolik mně zbývá těch piv ještě se mrknu jestli funguje telefon myslím na tebe Josefino v té žluté zimě v Buenos Aires jo zavolat si panečku tady je řev každý vyřvává to svoje poslouchej dál vida už tam máme další pivo sakra zapomněl jsem strčit Balounovi pětku ale raděj mu tam jedno pošlu však je ještě dost času

to si musím zapamatovat jak jsem to říkal trosky času jako ta zeď za obchodem s textilem dole u viaduktu zas ji budu mít před očima až vítr na podzim strhá listy ze dvou javorů před ní obnaží ji až na kost vyvrhne ji palčivé nitkovité světlo zničehonic má člověk před očima zeď vyšisované modré skvrny zbytky nápisů nažloutlou omítku sem tam červené cihly a zas šedivé mapy odchlíplé a zkroucené Evropy všechno ale už smíseno promíseno prostoupeno všechny tvary barvy vyhřeznou do říjnového světla a matně svítí přes sebe písmena drolící se zrníčka písku rozpité barevné cákance zbytky nápisů práce zedníků malířů slunce deště mrazu vody a větru a kde jsou ti co v tom obchodě dole prodávali stíny a kde jsou ti co kupovali stíny nahá zeď před očima a blankytná obloha která ji rámuje opírá se o zeď shora všechno se propadá jen ta viditelná práce času rozlévající se modrá skvrna a v ní dva bílé rohlíky jako zšedlé perleťové půlměsíce a nad nimi trubkovité komínky ze kterých stoupají bílé sloupky dýmu jako svědectví přítomnosti něčeho živého pěna dýmu asi tam bylo kdysi pekařství a k tomu okap s hašteřícími se vrabci zrovna nad DIAN a POCHRI a kousek dál Zde nakoupíte nej a potom už zas jen obnažené cihly zas kousek šedého světadílu omítky a nečitelná rozbředlá písmena zbytek vesmíru do něhož se jako šustící plátky staniolu sypou stíny vysoko na nebi kroužícího hejna holubů a dole programy kin plakáty Mrtvá sezona Smrt v Benátkách vytřeštěné ženské oko civící z urvané poloviny obličeje a vítr muchlá závoj zelených vlasů divadla Národní Sparta Slavie všechno tam dole jako svědectví dneška prchavé přítomnosti a kousek dál za sklem manekýn se ztuhlýma vytřeštěnýma očima v partiovém černém oblečku uškrcený kravatou a jeho družka ještě v bílých puntíkovaných letních šatičkách z nichž vyčuhují štíhlé nohy z narůžovělé umělé hmoty obliny zašpičatělých ňader a vztažené paže náruč z narůžovělé umělé hmoty a to doplňuje motýlí úsměv skleněný modrý pohled rámovaný nazrzlou parukou oba dva tam trčí v naaranžovaném tichu kapesníků šátečků prostěradel nakonec není špatné mít doma čisté ručníky takhle to řekl tenkrát na nábřeží malíř Parys žijeme v neskutečné přítomnosti za zády duní na viaduktu vlak a rozráží říjnové světlo musím to vyfotografovat než přijdou zedníci a obhodí zeď kus modrého nebe vpitého v cárech do omítky a cihel zmizí stříbrné půlměsíce všechno co vytvořil sluneční žár déšť vítr hvězdy mráz za noci propadnou se ty fosilní trosky času jako ten půlnoční kluk v baloňáčku jako všichni a s nimi celý jejich vesmír ještě mám dědečkovy jégrovky z bitvy na Piavě a taky prostřelenou šavli babiččin stůl židle postele kyvadlové hodiny pak zlaté omegy zbytek fabriky druhého dědečka BRANO zavírá samo skřípající smetí času jakoby ptačí hlasy co ještě mám co zbylo zbývá

tak to možná začíná možná že ten jed z Mangalie je asi začínám být namazaný kolik jsme toho už vlastně vypili tohle je Praha ještě člověk nemá dopitý pivo a už před něho staví další půllitr usmívaj se a dělaj čárky ale potom začnou řvát pánové hodina kompletní a vyhoděj tě kolik je vlastně hodin skoro půl deváté musíme si dát pozor na poslední pivo jo to poslední jak řekl ten esenbák Láďovi Kondrlovi když se konečně probudil po těch holubářských hodech už se to nedalo ani poslouchat začínal s tím sotva ráno otevřel dveře ježíšmarjá zubama hasil si to na vozejku přes náš pokoj do koupelny celý rok ta opera pivo víno slivovice havárie nemocnice jo poslouchej dál to jsem šel dom ze šichty a tu vidím u Matěje plakát Dnes holubářské hody akorát mi měli přivézt ciment na barák den předtím jsem si objednal vlečku a taky italský kachlíky ale já dostal takovou perverzní chuť na holuba a než mi ho přinesli dal jsem si pivo a oni prej kolik jste si jich dal a já řek no já šel na jedno jo na to poslední smáli se ti esenbáci takže jste vypil dvě co to první a to poslední a pak se ten vysokej nade mnou nakloní já tam ležel celej zgypsovanej a moh tak koukat sotva na strop a oni z toho měli akorát srandu a pane Kondrla jestlipak víte že umíte lítat když jsme to měřili tož tady Franta povídá to snad není možný ale ten chlap letěl skoro osmdesát metrů vzduchem a těžko se vyhejbal těm třešním to by přitom ještě musel kličkovat takže on letěl nad nima a to dělá takový čtyři pět metrů ve vejšce to je světovej rekord kolikpak jste si dal pane Kondrla na těch holubářskejch hodech holubů to muselo být celý hejno aby vás utáhlo vzduchem jo pivo a holubi jenomže on si nic nepamatoval možná že si nakonec sám myslel že to byli opravdu holubi a ne auto a že když byl nad těma rozkvetlejma třešněma tak ho zničehonic pustili jako do peřin aspoň v těch peřinách skončil a on křičel kluci až odsud vymajznu první co spáchám že půjdu na holubářský hody ale vezmu si padák taková je životní zkušenost jo pár krásných fraktur jak říkají doktoři pánev a obě ruce obě stehenní kosti tibia žebra ježíšmarjá vždyť ho držel jen gyps vozíček a za dva roky možná berle ti hajzli co ho učili létat ho nechali ležet v příkopě a ujeli nesmím zapomenout na to jeho večerní číslo jak sjížděl nalitej od kantýny na vozejku sakra zas jsem se podepsal na kalhoty musím už zavolat nebo se zas dovolám až po půlnoci a zas to uslyším ale to uslyším stejně i kdybych se dovolal naštěstí tam teď někdo stojí proč vlastně pořád chce abych jí zavolal ještě je čas

počkej, já teď půjdu s tebou, aspoň jednou, když už jsme chytli každý jiný rytmus, měl bych jí zavolat, než nás odsud vyhodí, ale ještě pořád točí, nebo jak říkají, dělají pivo, tak je to dobrý, podívejme, Honza tam stojí bez Bedřicha, to už musel být doma, nejspíš si ještě přišel pro nějaký lahváče, stejně ale nemůžu pochopit, že se ona nikdy nezeptá, když přijdu v neděli na oběd, kde jsem byl a odkud jsem volal, takže to vypadá, jako by ty otázky patřily jen do těch nocí a jako by se mohla takhle ptát, jen když ji vzbudím, možná že to říká jen sama sobě v přerušeném spánku, co když ani neví, že jí volám, a třeba si myslí, že se jí to zdá, co když to není můj, ale její sen, z jaké hloubky a z jaké tmy se ptá, a jak já jí mám odpovědět, kde jsi, odkud voláš, a pokaždé, stejně jako tehdy v budce u Mánesa, zbývá z těch otázek jen šelestící ticho, kdo ti to odpovídá, padající sníh, šel jsem po něm Myslíkovkou až k ulici Na Zderaze, kde je na rohu květinářství, přešel jsem ho a už jsem stál před domem s prázdným výklenkem, v němž kdysi dávno stávala nějaká soška, nejspíš nějakého svatého, a já si představuji, že to byla pieta, v oknech po obou stranách výklenku v prvním poschodí byla tma a v té chvíli mě přešla chuť hodit do těch oken kamínek, už jsem chtěl jít dál, ale pak jsem se vrátil k výloze, kde za sklem tiše spaly květiny, nařezané karafiáty, kamélie se zvoncovitými červenými květy, azalky, begonie, motýlovité orchideje, fíkusy, ibišky, rozeznal jsem také jeden pandanus, a celá ta rostlinná říše vydechovala nejen teplo a vlhko, ale i jakýsi nezměrný odvěký klid a pokoj, stejně jako sníh, který se zvenčí lepil na sklo, a jak jsem se díval na oddechující květiny, vzpomněl jsem si na jedinou kytku, co mám doma, na svou amarylis neboli zornici, kterou jsem koupil před lety na inzerát, kde zároveň oznamovali, že rozkvete až za sedm let, s radou, že zasadit se má na počátku ledna, v srpnu nechat uschnout a pak cibuli vyndat z hlíny, tak to bylo napsáno v tom inzerátu, na který jsem ji kupoval, ale já ji vždycky zasadím, když už je leden dávno pryč, nejdřív tak na konci února, dřív se mi to nepodaří, jako by kalendářní čas byl rychlejší než všechno, co dělám, nebo dokonce i než to, co chci udělat, a snad proto cibule pokaždé vyrazí jen šavlovité, skoro půlmetrové zelené listy, a když jsem ji podle novin objednával, myslel jsem si, že těch sedm let nikdy neuplyne, ale jak jsem tam stál a díval se na spící květiny, spočítal jsem si, že už je i těch sedm let pryč a že jsem ji zas nezasadil v pravou chvíli, a viděl jsem, že jsem to zas prohrál, prohrál ten zápas s časem, a že amarylis, květina mého života, nerozkvete, koupil jsem si ji v osmašedesátém, když jsem se vrátil do Prahy ze svých nemocnic, a jestli jednou moje amarylis rozkvete, musíš se na ni přijít podívat, tyhle květiny kvetou, aspoň podle toho inzerátu, v květnu, ale já čas od času chodím po květinářstvích a vidím, že vlastně kvetou pořád a že mají nádherné, obrovské rudé nebo bílé zvonce, trochu žíhané, a já se vyptávám, jak to vlastně dělají, že jim jejich amarylis kvetou, a tak jsem už vyslechl spoustu rad, jak se mají sadit, pěstovat, zalévat, ale nejsmutnější na tom všem je, že tu svou nikdy nestačím zasadit včas, a přitom nevím, čemu mám věřit, vždyť ve výkladech amarylis kvetou i v jiných měsících, než jak bylo uvedeno v novinách, právě nedávno jsem viděl čtyři, které kvetly za výlohou obuvnictví u Botanické zahrady, kousek od hospody U Trajců, kde Honza vynesl z lokálu dva esenbáky, jak už jsem ti o tom vyprávěl, a kam se pak bál jít pro svého Bedřicha Frantíka, tam je lepší záchod než tady, člověk aby si sem s sebou nosil galoše, co jsem ti říkal, podívej se na něho, má náruč plnou lahváčů, to už dneska určitě na Schůdky nepůjde, aspoň bude v noci klid,

no jo zas si dávají panáky jen aby to nedopadlo jako když jsme točili velký rundy právě byla řada na Zeminovi v prosinci šel od pultu s táckem když sem vběhla jeho žena jen koukal zespodu mu do toho cvakla a ta estráda když ty vodky letěly přes výčep dvanáct panáků stálo v pozoru ve vzduchu parada jak říkali kratce chlapi v cementárně ještě mám na kabátě skvrnu měl bych už havelok zanést do čistírny zašít si kapsy dávat pořád drobný do kapes ani je pak nemůžu z těch texasek dostat stejně se člověku uleví když se vyčurá už jsme toho ale vypili jak tam ti chlapi řvou kdyby to tak člověk nahrál měl bych jít domů a něco dělat jo tohle si říkám každý den fachčit kolik už je to let co jsme přijeli do Prahy študovat prý teďka začneme konečně fachčit co dělá Petr ani jsem ho nepotkal od toho večera kdy jsme se málem poprali slovo je čin dosud příšerné zjevy mě stíhají na pohled hrozné ztracení druhové moji se na křídlech vznesli k obloze u řek změněni v ptáky se vznášejí jejich plačtivý hlas u skalisek kvílí odkud to zas mám z Aeneidy tak konečně nejdůležitější je dobře se vytřepat tohle říkal kdo vlastně to si ho vytřepat pili jsme v Armě ještě když jsem dělal v cementárně Staněk kam jsem to odešel co asi ti chlapi dělají všechno je v prdeli tak Baloun už šel domů jestli mu šoupl Gymnasta to pivo kdoví jestli spinká jen aby se nezačal věšet Charon a věšet se panečku jako s těma useknutýma rukama na Kampě nebo jako v Chuchelné a pak v Brestu

stejně je nejlepší stát takhle celý večer u pultu však se chlapi kolem jen chumelí člověk mezi nima ani neprojde jako v té vršovické hospodě co to vykřik měl na sobě manšestrové sako stačí když přestěhuješ Bulhara do Dejvic hned je z něho Turek zasáhlo mě to jako blesk pořád to slyším a nemůžu se toho zbavit možná že se v hospodách vyrábějí nějaká poselství nebo proroctví nejdůležitější je ho vytřepat kdo mi to řekl óóó oceán zas taky se to pozná podle záchodu možná že když mluví protrhávají oponu každodennosti v kecech cestují za legendou svého života ze všední trapné skutečnosti najednou roste úžasný příběh o tom co vlastně žijí už jim to nikdo nevezme nic jinýho jim nezbývá jsou bídní ubozí a pořád je o něco okrádají v blábolu letí ptáci dětských jiter božských lásek kolébají se a plavou na pivě potácejí se ve snu o vlastním životě jako tenkrát v Nuslích v hospodě u Botiče v září z otevřených dveří vytékal žlutý sloup světla plný piva listí ze stromů strhával hnal je po vlnkách říčky óóó Rio Botičo hřebínky lodičky a ten mužskej vyvalil se na ulici jako sud na ježka ostříhanej a řekl mám všechno ale nemám prachy odkud přicházíme a kam jdeme a za ním vyběhla cácorka s botticelliovskou tvářičkou pištěla kde seš já ti to dokážu narodili jsme se jen abychom umřeli já to vím proto mě nikdo nemá rád a už taky nebude kde je to co by žili kdyby nebyli přinuceni žít co žijí jen v hospodě jim do huby skočí vlastní život a mluví z nich křičel tenente Josef já jí seru do krku a ta hrůza když to končí kompletní hodina ubrousek přes pípu už není pivo ale tady to ještě nevypadá jak je to možné že Honza je tak slabej v nohách a přitom má takový ramena a pazoury sotva stojí v poslední době je už oddělanej moc nevydrží jo tolik co dřív hraběnka čurá pane ta mu dala už je úplně sám jako Fudy kanadský Indián kolik už je to let co foukl a nikdo v bytě po něm nebydlí zrovna tamhle stál jen jsem koukal poprvé u pultu jinak vždycky se džbánkem dával si panáky copak mě napadlo když ji odváželi co jsme pili vodku jen to sekl vona Eva má rakovinu a teď ta zrzavá učitelka kde ji sebral ale ta sranda když mu utekla jeho šedovlasá švadlenka stříbrný přeliv práskla ho že ji znásilnil po dvou letech společný domácnosti a ještě zaplatil na národním výboru stovku večer zaklepal v deset a šeptal ožralej pojďte to zkusit zvednout tohle nevodtáhne tady má tu svoji výbavu cibulák porcelánek křišťál ten to naštosoval dva kýble střepů talíře hrnky ani Honza s tím nehnul ježíšmarjá přestěhuj Indiána do Prahy vlastně jakej Kanaďan indiánskej kde je

možná že ji ještě někdy potkám proč jsem tam pak nikdy nezašel stejně jako do cementárny už ji nepotkám vždyť jsem taky žádného z chlapů nepotkal to je doba co jsem naposled svlékl v šatně montérky cementový prach je bílý a něžný chacha ani nikoho z papírny jen jednou Jendu Melara v Červeném zámku o Velikonocích na záchodě ano tehdy jsem mu řekl vyřiď Černínovi že už jsem vystudoval copak dělá ten mukl který tam makal se mnou kolik si vlastně odseděl za ten kotel pořád mlel von přece vybouch až ve čtyři já člověče už dávno pích copak můžu za to že von se vožral a Branecká mu byla ukradená ale oni to do mě hustili jakápak padla a v půltřetí autobus co to povídáte opustil jste svévolně pracoviště měl fialový nos a brečel celý měsíc co tam se mnou vydržel brečel vlastně já taky tenkrát když se mi udělal na levé čtyřce absces v zimě v devětapadesátém patnáct pod nulou a rukavice na houby hned byly promočené celé dni jsme tahali z hromady naplavené na kopec nad fabrikou metrové kusy dřeva obalky a nad hlavou dvoumetrové stříbrné rampouchy vítr je lámal on se nakonec na všechno vysral zalezl do tepla na holendry jo on byl mukl a já chtěl studovat buržoazní původ půjdete na rok manuálně pracovat abyste poznal dělnickou třídu abych se s ní sblížil stál jsem tam na kopci od října a nakládal na vozíky metrové kuláče třiatřicet vozíků denně nejhorší bylo spouštět je dolů k holendrům kolikrát za den nám vozík vykolejil pak ho dostávat zpátky na koleje a ten pitomec někde nechal ve sněhu sekerku rval jsem šajty dřeva holýma rukama bylo to všechno zmrzlé na kost a ten zub myslel jsem že mi praskne hlava kolik se toho vešlo na jeden vozík tak dva metry a půl na dva lano syčelo ve sněhu jako had pak jsem to vzdal on si stál dole na nádvoří před kanceláří že se vůbec obtěžoval vylézt ven do toho mrazu asi abych mu ten kancl nezprasil na to nezapomenu jak se ze dveří valí teplý proud vzduchu jako stříbrná pára a on povídá tak ty se nevrátíš tam nahoru tak ty se stydíš za dělnickou třídu tohle mi tam řekl a já vůbec nechápal co tím chce říct v ruce jsem držel promočené na kost zmrzlé rukavice a proč jsem ho s nima nepraštil přes hubu stál jsem tam jako blbec pak jsem se otočil a škrábal se zpátky na kopec a přitom si pořád dokola opakoval jeho poslední větu tak takhle študovat nepůjdeš tahle chvilka mě stála dalších pět let sbližování s dělnickou třídou ale v cementárně to bylo jiný a jeden zub prej zajdi si k zubaři po šichtě teď si aspoň do tý díry můžu strkat cigaretu ale tehdy jsem viděl jak nahoře skoro v nebi visí z náhonu stříbrné rampouchy třpytí se a září nad černou masou sněhem poprášeného ledem zalitého dřeva jak obrovský rozsvícený lustr a z něho stékají kapičky vody jako krůpěje světla zatímco mi v hlavě vyrůstal a zaplňoval lebku jakýsi vesmírný krápník a pak jsem ucítil jak mi po rozpálené tváři tečou slzy třpytily se na prošívaném kabátě stejně jako kapičky vody v krápníkovém lese nad mou hlavou ale o svačině za mnou přišel Jenda a povídá běž se schovat do výtahu my jsme už do kartonážky navozili já to tam nahoře vezmu za tebe jen jsem se díval na jeho bílé zuby široké jako lopaty jako hypnotizovaný svítil mezi nima kus zlata pak jsem to měl v posudku svévolně opustil pracoviště přitom on mi řek my jsme vás doporučili ale zamítl to školský odbor tak si tam zajděte jenže Ševčík na výboře mi ten posudek ukázal nemá vztah k dělnické třídě pohrdá manuelní prací už jsem se tam nikdy nevrátil jen pro razítko do občanky ale tenkrát tam on nebyl Karel se jmenoval Karel Černín vedoucí osobního oddělení kádrovák taky jsem mu to řekl za dvanáct let u řeky v srpnové noci už svítalo a za řekou hučely stroje v papírnách musel tam na mě čekat čekal na mě dvanáct let a tu ženskou si vzal s sebou jako alibi chtěl bych to vidět jak tam stojím zas jako blbec a nakláním se k jeho syslímu ksichtu a říkám jo já vás znám vy jste kádrovák z tyhlety fabriky a ještě na ni ukážu a směju se v ranním šeru mezi vrbičkami ale pak se ještě víc nakloním abych rozeznal co to drží v ruce

no jo, tak jdem, zas si poslechnu ty její tanečky zkropené slzami, vidíš, tohle je to jedno pivo, na který jsme šli, kolik je vlastně hodin, tak pojď ke mně na kafe, vždyť není tak pozdě, ještě jsem ti chtěl vyprávět o Láďovi Kondrlovi, panečku, ten uměl lítat, a taky o Kulhu a Pajdu, těch hoších, že ne, proč, ale já tě hned na začátku varoval, že to nemá cenu, co říkáš, že jo, to myslíš doopravdy, tak dobrá, dnes už ne, necháme to na příště, ale neboj se, já ti to dopovím, jen jestli budeš chtít, podívej na ty židle, vzlétly za námi jako andělé, až do rána budou vydechovat naši nesmrtelnou duši, ježíšmarjá, já se úplně zapomněl vyčurat, ale už to vydržím na ulici, tak dobrou noc, zítra nashle, jdem dom, jdem dom, hodina kompletní, viděls, jak cinkal klíčema, jen jestli se doma strefím do zámku, už toho měl taky dost, stejně je dobrej, kolik jsme toho vlastně vypili, ach jó, oceááán, počkej, neslyším, co říkáš, nejradši to dělám ve světle hvězd, třpyt vod, kouř vod, samotekoucích vod, všechno je v prdeli, jen si zařvi, jo, Victoriu Regiu, že už jdeš, tak dobře, počkej, nezapomeň se podívat na nábřeží, kolik je hodin, dobrou noc, slyšíš, kdybychom neměli ve skříni vyžehlené košile, daly by se do nás vši, slyšíš...

Praha 8. 1. 1975 – 25. 5. 1976