PÁD

Gilly Macmillanová

PÁD

KALIBR

Přeložila Jiřina Stárková

THE FALL

Copyright © Gilly Macmillan 2023

Translation © Jiřina Stárková, 2025

ISBN 978-80-284-0296-9

Obsah

POZNÁMKA AUTORKY

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

PODĚKOVÁNÍ

Na památku Mila Macmillana,

moc hodného psa

POZNÁMKA AUTORKY

Lancaut je skutečné město, avšak budovy a postavy v tomto románu, stejně jako některé lokality, jsou smyšlené. Fiktivní místa, jména, hrdinové, povolání, události i osobní příběhy jsou výtvorem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost se skutečnými místy či se skutečnými osobami, ať žijícími, či zesnulými, je čistě náhodná.

1

SOBOTA

Nicole

Mám velké štěstí, říká si Nicole v duchu. Pokud bylo prvních dvaatřicet let jejího života mimořádně nezáživných, o posledních dvou se to rozhodně říct nedá. Je to skoro k nevíře. Existuje spousta podob jejího mladšího já, k nimž by se chtěla vrátit v čase a popsat jim svůj nový život, přestože ví, že žádná z nich by jí neuvěřila.

Střecha auta je stažená a na kapotě se třpytí slunce. Nicoliny sluneční brýle značky Chanel zbarvují všechno do měkkého růžového odstínu, dokonce i rozkošné ovce pasoucí se na loukách. Nicole má dojem, že tak šťastná ani plná naděje dosud nikdy nebyla, a to ani ve svatební den nebo v okamžiku, kdy se potvrdilo, že s Tomem vyhráli v loterii a mají být pohádkově bohatí.

Přesto řídí opatrně, ruce na volantu má v předpisové poloze. Nadopovaná endorfiny ho možná svírá o něco pevněji než jindy, ovšem zpomalit nehodlá. Zásadně neriskuje; po adrenalinové injekci nikdy netoužila. Než zbohatli, na její houževnaté snaze, s níž usilovala o povýšení na pozici správní manažerky u firmy Carter, Carter & Dun, zaměřené na převody vlastnických práv, nebylo nic impulzivního. Toma přesvědčila, že by měli dávat stranou každou neutracenou penci, aby ušetřili na zálohu na svůj první společný domov, malý domek na předměstí Swindonu, s byty pro svobodné. Pracovala přesčas, skvěle hospodařila se sešněrovaným rozpočtem a všechno, co dělala, vykonávala pro sebe a Toma, svého miláčka už od dětství, svou životní lásku.

I teď, kdy se jejich život změnil v pohádku, je hrdá na to, čeho tehdy dosáhla, a je hrdá i na to, jak si vedla od chvíle, co vyhráli závratné peníze. Když za nimi přijeli zástupci Národní loterie a potvrdili jim výhru a Tom se choval šokovaně a ohromeně, prostě jako ten, kdo vyhrál první cenu v loterii, ona pozorně poslouchala jejich rady a zapisovala si všechno, co jim řekli. Dvojitě podtrhla doporučení, ať nic neuspěchají a všechno si dobře promyslí, než učiní jakékoli radikální rozhodnutí. Ze všeho nejdřív se rozhodla, že si zprávu o výhře nechají pro sebe. Představa, že se o tom někdo doví, ji děsila. Nicole si instinktivně chrání své soukromí a Tom je neskutečně úzkostlivý, proto se i jemu příčila senzace, již by zpráva vyvolala.

Věnovala zvláštní pozornost také finančnímu poradci, který pro ně založil nové účty, na něž finance převedli, a vzala si k srdci varovné příběhy předešlých výherců, kteří se zachovali zbrkle a o všechno přišli. Umínila si, že tohle se jí a Tomovi prostě a jednoduše nestane. Pouze přes její mrtvolu. Tom byl se svým povoláním mechanika nadmíru spokojený a rád chodíval každý pátek s kamarády do hospody, ovšem ona odjakživa snila o přepychovějším, lepším životě – a teď konečně dostali příležitost.

Po příjezdu k omšelému dřevěnému ukazateli namířenému vlevo k Lancautské přírodní rezervaci zpomalí a odbočí na cestu vedoucí k jejich domu, jenž je doposud jejich největší investicí. Tom a Nicole nechali vybudovat Skleněnou stodolu na lancautském poloostrově, rozlehlém výběžku vytvořeném dramatickým ohybem řeky Wye, přirozeně oddělující Anglii od Walesu. Nicolin otec, nadšený ornitolog, ji sem vozil už jako malou holku. Místo nazval kouzelným a zapomenutým a to platí dodnes.

Auto obklopí lesy, vrhající na cestu kropenaté stíny. Stromy pokrývají poloostrov jako porost lišejníku. Nicole mine plácek, kde její táta pokaždé zaparkoval a odkud se s triedry zavěšenými na krku vydávali po stezce a dolů ze strmého svahu až k přírodní rezervaci. Procházeli kolem brány Panského sídla, která byla a pořád je vysoká a impozantní a nabízí působivý pohled na dům za sebou. Obdivovala ho už jako dítě a ráda by věděla, kdo tam žije. Ani ve snu ji nenapadlo, že jednou bude bydlet v jeho sousedství.

Dnes však až k Panskému sídlu nepojede. Za pár minut se otevře výhled napravo. Lesy ustoupí a objeví se rozsáhlý cíp nezalesněné půdy, jediný na celém poloostrově. Mozaika polí a luk se sklání až k řece. Nicole se zrychlí tep. Přistěhovali se sem už před několika měsíci, přesto má pokaždé, když přijíždí domů, pocit, jako by dospěla na konec duhy a našla pověstný hrnec zlata.

Na plástvi rovného pozemku uprostřed se Skleněná stodola ostře a pyšně zvedá ze shluku zemědělských stavení z osmnáctého století. Kontrast mezi působivými liniemi i moderním materiálem nové budovy a poněkud ponurými kamennými ruinami opodál je podle Nicole ohromující. Od záplavy velkých skleněných tabulí se žhavě odráží slunce. Dům představuje dominantní prvek krajiny a zdá se, jako by si přisvojil nejen své bezprostřední okolí, nýbrž také výhledy kolem dokola, a dokonce i oblohu nad sebou. Nicole to tady zbožňuje.

Žijí tu už šest měsíců. Chce tady založit rodinu – začali se pokoušet o své první dítě – a v klidu zestárnout. Tomovi oznámila, že se odtud nehne, dokud ji neodnesou v rakvi.

Odbočí na dlouhou, rovnou příjezdovou cestu. Těší se, až bude Tomovi vyprávět o Okresní výstavě, kde viděla úžasně roztomilá zemědělská zvířata. Musí s ním znovu promluvit o pořízení malého stáda ovcí pro ozdobu, které by spásalo louky vedle Stodoly. Tom tím není příliš nadšený, ona nicméně doufá, že ho přemluví. Zaparkuje na prostorném příjezdu vedle Tomova maserati a ze sedadla spolujezdce vezme tašku. Jak se blíží k hlavním dveřím, zevnitř k ní dolehne hudba. Operní melodie. Usměje se. Tom je určitě v obývacím prostoru, hned za vstupem. Ve Stodole je instalované „chytré“ zařízení. Provází vás po celém domě a je naprogramované tak, že když si pustíte hudbu, slyšíte ji z reproduktorů zabudovaných ve stěnách i při průchodu z jedné místnosti do druhé.

Nicole se zadívá přímo do kamery, jež má nasnímat její obličej a pustit ji dovnitř. Obvykle se to obejde bez zádrhelů a dveře se s cvaknutím otevřou, pokaždé to ale napoprvé nefunguje. Přistoupí blíž, rozšíří oči a upře je do objektivu. Po chvíli, kdy už si myslí, že se systém porouchal, se dveře otevřou.

Kamera občas trucuje. Jsou dny, kdy se chová jako nevrlý příbuzný, který potřebuje uchlácholit, než vám v čemkoli vyhoví. Kdyby o tom rozhodovala ona, měli by v domě bezpečnostní systém, a už nic jiného. Nicole upřednostňuje konzervativní řešení, kdežto Tom je posedlý technikou. Chtěl, aby se ze Stodoly stala hypermoderní chytrá domácnost.

„Děkuju,“ osloví dveře a zavře je za sebou. Těší ji, že utekla před vedrem. Stodola je klimatizovaná a v každé místnosti se udržuje ideální teplota. Sluneční brýle a klíče od auta položí na odkládací stolek v hale a vejde do obývacího prostoru. Hudba hraje nepříjemně hlasitě, ovšem Tom nikde není. „Ahoj!“ zavolá. „Jsem doma!“

Žádná odpověď. Povzdychne si. Neví, jak má hudbu ztišit manuálně. „Tome!“ křikne. Její hlas však přehluší „Nessun dorma“. Tom si nedávno usmyslil, že se pokusí proniknout do tajů opery. Jde o jednu z mnoha sebevzdělávacích akcí, do nichž se po výhře v loterii vrhl. Tři tenoři pějí v domě dokolečka už týdny.

„Zeslabit!“ houkne Nicole. Hudba je skoro na maximum, avšak systém nereaguje. Nejspíš je potřeba provést něco na jejím nebo na Tomovu mobilu. Pokud jde o ovládání hudebního zařízení, Nicole pořád tápe. To je Tomova doména. „Tome!“ křikne znovu. „Zeslab to!“ Tenoři odpoví na její křik prudce stoupajícím crescendem. Nicole si zakryje uši. Tom může být kdekoli v domě nebo venku na jedné z teras. Je ironické, že dům pravděpodobně ví, kde se pohybuje, to ovšem Nicole nepomůže.

Skleněná stodola je obrovská. Jedná se o řadu budov propojených bizarním půdorysem vycházejícím ze starých původních staveb. Pošle Tomovi textovku: „Jsem doma. Kde jsi?“ Čeká na odpověď, jenže zpráva se neodešle. Divné. Pokračuje do kuchyně, z napěňovače otře mapu po zaschlém mléce, z centrálního ostrůvku vezme misku od cereálií a vloží ji do myčky.

Když je architekt upozornil, že výrazně minimalistický interiér musí být bez poskvrnky, aby působil náležitým dojmem, zařídila se podle toho. A umínila si, že si nebude platit uklízečku. Její máma měla dvě zaměstnání a jejich byt byl jako klícka. Nicole si nepřeje, aby si kdokoli myslel, že poté, co lehce přišli k penězům, zpychla.

Zamíří hlouběji do domu. V každé místnosti vyřvává hudba na maximum, což podle jejího názoru není normální; rázem ji z toho kraválu rozbolí hlava. Nakoukne do tělocvičny, kde se svítí, avšak po Tomovi ani vidu, ani slechu. „Kde je?“ zeptá se domu. Není ani v páře, ani v sauně, ani ve sprše.

V patře objeví jejich neustlanou postel a znovu si povzdychne. Tom ví, že chce, aby bylo ustláno, jakmile oba vstanou. Měl jí vyhovět. Nicole to několika zručnými pohyby napraví a všimne si, že jedny dveře na balkon jsou dokořán. Vyjde ven s očekáváním, že Tom usnul na lehátku s iPadem na prsou, nikde ho však nevidí.

Zastíní si oči a rozhlédne se po pozemku i po louce, pohledem zabloudí k okraji lesa u její paty a směrem k třpytící se řece, která omývá a tvaruje poloostrov. Na protějším břehu se strmě tyčí vápencové útesy lemující říční ohyb.

Páni, máte i svůj soukromý přírodní amfiteátr, prohlásil architekt, když výhled uviděl poprvé. Musíme toho maximálně využít. A stalo se. Různá místa ve Stodole nabízejí odlišný pohled. Je to velkolepé. Teď se tím Nicole s úsměvem znovu opájí. Nikdy se jí to neomrzí; připomíná jí to společné výlety do místních končin s tátou a pokaždé se jí srdce naplní vzpomínkami až po okraj. Mám velké štěstí, zopakuje si Nicole ten den už podruhé. Ovšem venku se zdržovat nehodlá. Žár je prudký, v tuhle hodinu není nikde stín a tenoři pořád zpívají z plných plic.

Chystá se vrátit dovnitř a pokračovat v pátrání po Tomovi, když ho uvidí.

Je přímo pod ní, v bazénu, vznáší se na hladině, nehybný a s tváří dolů.

Nicole zaječí a po chvilce, během níž jako by se ze světa ztratilo veškeré světlo, jí útesy tichou ozvěnou výkřik vrátí.

2

SOBOTA

Sasha

Sasha vyjde z Panského sídla a pod dubem na předním trávníku rozloží podložku na jógu. Je poledne a vedro, avšak mohutný strom nabízí hluboký stín a trávník je obklopený lesem. Zeleň jí vždycky udělá dobře nehledě na to, jaké je teplo, a možná i proto, že vzrostlé stromy dodávají místu spirituální atmosféru, jako by se tady kdysi odehrávaly starověké obřady.

Panské sídlo má výhled na trávník. Budova je kamenná, střecha pokrytá starými velšskými břidlicovými taškami, fasádu tvoří směs rozmanitých slohů. Nejstarší, středověká část je vmáčknutá mezi pozdější přístavby, zbudované v průběhu pěti století. Některá okna jsou půvabná a velkoryse rozměrná; jiná, menší, jsou z olovnatého skla a vsazená hluboko do kamene. V jedné části domu se zachovaly původní střílny. Venku můžete snadno získat dojem, že vás zevnitř někdo pozoruje, ovšem Sasha ví, že to tak není. Olly je v pracovně vzadu v domě a Kitty, jejich hospodyně, žehlí v prádelně s výhledem na zeleninovou zahradu z boku sídla, obehnanou zdí. Sasha si může vychutnávat vzácný okamžik soukromí a klidu.

Zaujme první polohu a setrvá v ní, přičemž se vědomě nadechuje a vydechuje, což jí umožní zbavit se části napětí, které ji svazovalo. Chce osvobodit mysl a splynout se svým tělem.

Má za sebou dlouhé dopoledne, dlouhou noc a několik dlouhých týdnů. Dnes dopoledne vedla hodinu jógy nádavkem k nedávnému každodennímu činorodému programu a dvěma víkendovým soustředěním se speciálními lekcemi. To všechno ji nesmírně vyčerpalo. Pokračuje ve cvičení. Usilovně se soustředí na přechod z jedné polohy do druhé a představuje si, že se nadechuje niterné esence lesů, jež ji obklopují, jejich přízně i životní energie, které ji naplňují a posilují mysl, kosti i tkáně v jejím těle, dokud se necítí součástí ekosystému a nesplyne s říší přírody. Je to bohulibý, báječný a všeobjímající pocit, a když skončí, je uspokojená a klidná, skoro jako po orgasmu. Setrvá v pozici šavásana, otevře průzračné zelené oči a upře je do baldachýnu dubových listů; s úžasem vstřebává košatící se větve i kobaltovou modř oblohy probleskující zelení.

Ollyho ucítí dřív, než ho spatří: jeho zhuštěnou kreativní energii, jeho šlachovitou postavu i krátký stín, jenž ho provází přes sluncem sežehnutý trávník. Když si lehne vedle ní, Sasha se usměje.

„Ahoj,“ pozdraví ho.

„Ahoj.“

„Je to ráj, viď?“ podotkne a natáhne paži nahoru, jako by bylo možné zmocnit se kousku krásy prostírající se nad ní.

„Já vím.“ Olly uchopí její paži a stáhne ji k sobě, vezme její ruku do své a položí si ji dlaní na hruď. Sasha cítí pravidelný rytmus jeho srdce.

Kdyby mohla, ležela by tady pořád, oprostila se od celého světa a vnímala jeho závist i Ollyho sounáležitost. Intenzita emocí, jež k němu cítí, ji občas děsí.

Chvilka jejich sdíleného klidu netrvá dlouho; nikdy netrvá dlouho. Při zvuku kroků běžících po štěrku na příjezdové cestě oba zvednou hlavu. Olly vzhlédne. „To je Nicole,“ oznámí a Sasha postřehne v jeho hlasu neblahou předtuchu. Zvedne se na loktech.

Nicole se blíží. Nevypadá dobře. Běží, její mohutná postava se pohybuje neohrabaně, hlavu má zakloněnou. Vypadá, že každou chvíli snad zakopne. Sasha se zvedne, aby ji přivítala. Nicole do ní narazí jako rozjetý nákladní vlak a zhroutí se jí do náruče s takovou rychlostí, až se Sashe podlomí kolena.

„Tom,“ vzlykne Nicole. „Je mrtvý.“

Sasha cítí, jak jí její slova projedou tělem jako elektrický šok. „Cože?“ vyhrkne. Nicolin oděv je mokrý a kape z něj voda.

„Našla jsem ho v bazénu. Mrtvého!“ Při posledním slově se Nicole roztřese. „Nepovedlo se mi ho vytáhnout. Je moc t–“ zakoktá. „T“ jí zůstane viset na rtech.

„Těžký,“ doplní Sasha. Nicole na ni zírá, kývne a potom se jí zkřiví a zkrabatí obličej.

„Pokusila jsem se nahmatat tep,“ pokračuje. „Nic jsem neucítila. Vznáší se na hladině. Pomozte mi.“ Z očí jí čiší nevěřícnost a hrůza. Sasha ji podpírá, zatímco Nicole klesne do trávy.

„Panebože,“ hlesne Sasha. Zadívá se na Ollyho. Ten civí na Nicole. Sasha ví, jak mu je. Sama si od nastalé situace připadá podivně oproštěná, jako by se to dělo někomu jinému. Snaží se vymyslet, co by měla udělat. „Zavolala jsi sanitku?“ zeptá se.

„Už je na cestě,“ odpoví Nicole.

Zakvílí, spíš jako raněné zvíře než jako člověk. Sashu napadne, že je naděje, že Tom ještě žije, že Nicole nenahmatala tep správně. Šance je minimální, přesto se potřebují přesvědčit. „Utíkej tam,“ nařídí Ollymu. „Rychle!“

Olly se zatváří zmateně. „K bazénu!“ křikne na něj. Olly okamžitě zareaguje, sprintuje přes trávník a k příjezdové cestě. Do Skleněné stodoly by měl doběhnout za pár minut, ovšem jestli Tom leží na hladině a je tam od té doby, co ho Nicole našla, stěží bude naživu. Muselo uběhnout přinejmenším deset patnáct minut. Sasha se chce zeptat, jestli je Tom tváří nahoru, nebo dolů, ovšem otázka jí připadá příliš krutá. To je to poslední, co Nicole potřebuje. Však se to co nevidět dovědí.

Dřepne si vedle Nicole a obejme ji pažemi. Pomyslí si, že Tom je mohutný chlap, a i když Olly měří dobře metr osmdesát, je hubený a nepříliš svalnatý. Vytáhnout Toma z bazénu bez pomoci mu dá zabrat.

„Musím pomoct Ollymu,“ prohlásí Sasha. Nicole na ni upře prázdný pohled. Pořád je v šoku z toho, jak Toma našla. „Půjdu za ním,“ rozhodne Sasha a napřímí se, avšak Nicole jí zasekne prsty do oblečení a chňapne ji za paži. „Nenechávej mě tady,“ žadoní. Její stisk je křečovitý a bolestivý a Sasha se z něj vykroutí. Potlačí nutkání dát Nicole políček za to, jakou bolest jí způsobila. Je to tak syrové, až je to ochromující, pomyslí si. Živočišné.

„Musím běžet za Ollym, abychom zjistili, jestli můžeme Tomovi pomoct. Dojdu pro Kitty, aby tady zůstala s tebou. Souhlasíš? Pamatuješ si Kitty? Naši hospodyni?“ Nečeká na odpověď, otočí se k Nicole zády a utíká do domu.

Vtrhne dovnitř masivními hlavními dveřmi. Na dřevěném schodišti a podlaze pableskují barevné střípky v místech, kde slunce proudí skrz vitrážové okno. Jak běží, bosé nohy jí pleskají po dlaždicích v dlouhé chodbě vedoucí kolem Žlutého pokoje, hudebního salonku a Ollyho pracovny, kuchyně a do bludiště malých víceúčelových místností za ní.

„Kitty!“ zavolá. „Potřebuju tě!“

Vpadne do prádelny, kde Kitty žehlí. Tiše hrající Radio 4 v pozadí soupeří se sykotem páry z žehličky. Kitty má na sobě tříčtvrteční bavlněné kalhoty a top bez rukávů, šedivějící vlasy stažené z obličeje šátkem. Výjev je ztělesněním domácího klidu a Sasha si uvědomuje, že ho poruší. Když vejde, Kitty zvedne hlavu. „Co se děje?“ zeptá se, než Sasha stačí cokoli říct. Vysvětlí hospodyni, co se právě stalo a jak je na tom Nicole. „Potřebuje suché oblečení. Můžeš ji odvést dovnitř a postarat se o ni, zatímco půjdu do Stodoly?“

Kitty neváhá. Vypne žehličku a spěchá ven. Sasha ví, že se na ni může spolehnout. Na přední verandě si překotně obouvá boty a přitom sleduje, jak si Kitty kleká vedle Nicole a pokládá jí paži kolem ramen. Zatímco Kitty pomáhá Nicole na nohy, Sasha se prožene kolem. Musí se dostat do Stodoly co možná nejdřív, pro případ, že existuje možnost, že Tom ještě žije.

3

SOBOTA

Olly

Olly vstoupí do bazénu a plave k tělu, které se pohupuje na hloubce obličejem dolů. Voda tahá Ollyho za oblečení. Je mizerný plavec.

Bazén je přírodní, citlivě upravený, břehy jsou osázené kosatci a rákosím, oživeným vážkami s křídly hrajícími duhovými barvami. Za jiných okolností by výjev připomínal vstup do ráje. Přesně takový měl Olly pocit minulý týden, kdy on a Tom seděli na dřevěné plošině, popíjeli pivo a šli se smočit, kdykoli jim začalo být příliš velké horko, anebo skočili do vody jenom pro zábavu. Vyšlo najevo, že toho nemají moc společného, ovšem co na tom záleží, když nadcházející večer zvláční alkohol a narůžovělý západ slunce? Prostě zakloníte hlavu, zavřete oči a život je fajn, ačkoli váš společník hovoří o důmyslném osvětlení bazénu a o motoru svého vozu seřízeného na základě údajů z automobilových závodů, kdežto vy toužíte pouze po tom, abyste mohli diskutovat o Hemingwayových románech.

Olly doplave k Tomovi a pokusí se ho přetočit na záda, ale protože je na hloubce, nedaří se mu to. A tak uchopí rukáv Tomova trika s límečkem, plave, brodí se a nakonec vyvleče tělo po několika schodech, kde ho částečně vytáhne z vody a obrátí tváří nahoru. Potom se zhroutí vyčerpáním. Pokusí se nahmatat tep na Tomově krku a přitom zaznamená, jak je Tomova kůže houbovitá a bledá – jako prsty toho, kdo zůstal ve vodě moc dlouho. Pozorně si prohlédne zranění na Tomově čele těsně u linie vlasů. Je to nevelká boule. Kůže je sice poškozená, ne však natolik, aby rána krvácela. Tom je nade vši pochybnost mrtvý. V rozmočené tělesné schránce a mokrém oblečení nezbyla jediná stopa po člověku.

Olly sedí na schodech vedle těla, cítí, jak se mu slunce opírá do hlavy a prohřívá zmáčené oblečení. Odhrne si z obličeje mokré vlasy a vzpomene si na Sartrova slova komentující Camusovu smrt, její „nesnesitelnou absurditu“. Dotčený výjev to věrně vystihuje. Přepychové místo, půvabné kulisy a vprostřed toho všeho zavalitá mrtvola v předraženém, šeredném značkovém oblečení. Olly cítí podivnou moc pramenící z toho, že se stal očitým svědkem tragédie a připadl na tak trefnou myšlenku. Je to hluboká emoce. To nečekal.

Přiběhne prudce oddychující Sasha. Stoupne si na kraj bazénu a vrhne stín na Ollyho. „Je mrtvý,“ oznámí jí Olly a všimne si, že Tomovo tělo by mohlo odplout zpátky do bazénu. „Pomoz mi.“

Sasha a Olly se postaví z obou stran, vsunou ruce Tomovi do podpaží a vytáhnou ho do stabilnější polohy. Tomovi klesne hlava na bok a Olly ji narovná. Jako by byl loutka, pomyslí si.

„Kde jsi ho našel?“ zajímá se Sasha.

„Tamhle.“ Ukáže na hloubku.

„Co uděláme?“ Sasha za všech okolností hledá řešení; někdy je to otravné. Olly si rád dává na čas, aby situaci zvážil a všechno si rozmyslel.

„Budeme čekat,“ prohlásí. „Jako na Godota.“

„Cože?“ podiví se Sasha a on dodá: „Počkáme na sanitku.“

Sasha se posadí na břeh a obejme si kolena. Olly si všimne, že u bazénu leží Tomovy žabky. Stoupne si. Voda odkapávající z oblečení mu vytvoří kolem nohou loužičku. Nejraději by si svlékl tričko, ale za svou vyzáblou postavu se stydí a nepřeje si, aby ji záchranáři posuzovali, až přijedou. Zvažuje, že si půjčí suché oblečení od Toma, než mu dojde, že mít na sobě svršky po mrtvém není dobrý nápad.

Zpěv ptáků a bzučení hmyzu jsou přehlušené zvukem přijíždějícího vozidla. Olly kývne na Sashu a obejde dům. Překvapí ho, že před Stodolou zastavil policejní vůz. Měl za to, že Nicole zavolala sanitku, ale možná sem operátorka ze záchranné služby poslala i policii. Je zvědavý, co Nicole řekla, že to vyvolalo takové opatření. Možná jde o běžný postup.

Řidič vypne motor a Olly se zhluboka nadechne. Přistihne se, že je malinko nervózní a má obavy, aby na pokládané otázky odpovídal správně. Aspoň zjistím, jestli jsem, nebo nejsem náležitý svědek, pomyslí si. Je přesvědčený, že spisovatel by jím měl být, protože spisovatel si všeho všímá.

Z auta vystoupí muž a žena. Oba si nasadí čepici. V tmavé uniformě se nepochybně co nevidět zpotí.

„Já jsem soused,“ sdělí jim Olly, než jeden nebo druhý vůbec stačí promluvit. „Olly Palmer. Bydlím v lancautském sídle po cestě kousek odtud. Tohle je Sasha, moje partnerka. Nicole, která vám volala, je manželka Toma, toho v bazénu, Toma Bootha. Když ho našla, běžela k nám. My jsme spěchali sem, abychom zjistili, jestli můžeme nějak pomoct. Bohužel už byl mrtvý.“

Policisté se podívají na jeho mokré tričko a kalhoty, které mu přilnuly k tělu. Olly pocítí silné rozpaky a tričko si odlepí od kůže. „Snažil jsem se ho vytáhnout z bazénu,“ pokračuje. „Pro případ, že není mrtvý, rozumíte. Jenže byl.“ Ani jeden z policistů mu neodpoví; oba se zahledí na průčelí domu. „Ano,“ přikývne Olly. „Dům je nádherný.“ Zasměje se. Ti dva zůstanou vážní. Mlč, poručí si Olly v duchu. Chováš se jako idiot.

Odhaduje, že žena je zhruba v jeho věku, průměrně vysoká, hubená jako lunt, bezmála jako on, a příliš mladá na to, aby měla světlé vlasy tolik prořídlé. Její parťák je mohutný a mnohem, mnohem starší. Ollyho muži v uniformě zastrašují a tenhle policista nepředstavuje výjimku. „Ukážete nám cestu?“ požádá ho muž přívětivě, třebaže jeho oči jsou chladné. Místo aby se Olly cítil důležitě jako ze začátku, připadá si nyní nevýznamný a odsunutý na vedlejší kolej.

Vede je kolem domu dozadu. Sasha poodstoupila od bazénu a teď stojí vedle velké nádoby s kvetoucími fuchsiemi a palcem a ukazováčkem mačká květy. Když ji představí, Sasha se zatváří vystresovaně. Olly s ní soucítí. Občas si musí připomenout, že není tak sečtělá ani vzdělaná jako on a není zvyklá uvažovat o temnějších, komplikovanějších věcech života jako Olly, když píše. Měl ji poslat domů a vyřídit to sám.

Policisté upřou pohled na tělo. Žena si natáhne plastovou rukavici a zkontroluje Tomův tep. Zavrtí hlavou.

„Sanitka je na cestě,“ informuje je Sasha.

„Trochu pozdě,“ praví policista. „Takhle jste ho našel?“

Olly vysvětluje, co se stalo, jak odtáhl tělo z hloubky a ke schodům. „Nechtěl jsem, aby měl hlavu ve vodě,“ dodá, protože chce, aby věděli, že s Tomem nehýbal bezmyšlenkovitě.

„Pozoroval jste nějaké známky života?“

„Žádné.“ Nic, nada, niente, proběhne mu myslí. Hláška z filmu. Jenže z kterého? Ne, nesnaž se si vzpomenout. Soustřeď se.

Žena si s lupnutím stáhne rukavici. Její kolega upřeně a bez emocí hledí na tělo. Olly by rád věděl, kolik mrtvol už policisté viděli. Muž ustoupí stranou a něco zadrmolí do vysílačky. Olly si dodá odvahu a chystá se oslovit policistku. Přistoupí k ní. Žena stojí u bazénu a dívá se na hladinu. „Co bude dál?“ zeptá se jí.

„Ustupte, prosím,“ zavelí a ukáže na místo vedle Sashy, kde chce, aby Olly stál.

Ollyho zamrzí, že s ním jedná jako s dítětem; koneckonců se snaží pomoct. Žena přimhouří oči a úkosem na něj pohlédne, jako by vytušila jeho vzdor. Olly kývne a přemístí se k Sashe. Přezíravé jednání ho dopaluje.

„Můžeme se vrátit domů?“

„Bydlíte hned v sousedství?“

„Ano. V Panském sídle. Je to odtud jenom kousek po cestě.“

„Tam je momentálně manželka zesnulého?“

„Ano. Zhroutila se. Nechali jsme ji v péči naší hospodyně.“ Cítí povinnost to zdůraznit, dát policistce najevo, že on a Sasha jsou řádní, starostliví sousedé.

Žena to probere se svým kolegou a oba svolí, aby se Olly a Sasha vrátili domů. Oznámí jim, že za chvíli přijdou sepsat výpověď a promluvit si s vdovou. Prý musí uvědomit Oddělení kriminálního vyšetřování. Detektivy, dodá žena, jako by to Olly nevěděl. Její kolega jim sdělí, že bazén budou považovat za místo činu. Pro případ, že nešlo o nehodu.

Olly a Sasha se pomalu vracejí. Po chvíli se ocitnou z dohledu Skleněné stodoly. Olly se zastaví u branky s pěti železnými tyčemi, která je skoro celá zarostlá, přitáhne si Sashu a obejme ji.

„Přestaň,“ brání se Sasha. „Co to vyvádíš? Někdo nás uvidí.“

Adrenalin vynesl Ollyho do nebes jako papírového draka. Má pocit, že mu vibrují všechny nervy v těle. Sasha má samozřejmě pravdu. Není pro to vhodné místo ani čas.

Kráčejí dál. Olly na Sashu letmo pohlédne. Bezmezně ji obdivuje. Nade vši pochybnost je to nejlepší lhářka, jakou kdy poznal.

4

PŘED PĚTI LETY

Annin deník

„Je načase, abyste se pohnula dopředu,“ prohlásila Kitty. Četla jsem si knížku v Nickově pracovně a hleděla si svého, když tam najednou vpadla a vychrlila to na mě, jako by na to myslela kdovíjak dlouho.

Nevěděla jsem, co mám říct. „Do toho vám nic není,“ chtěla jsem odseknout, jenže nemám ráda konfrontace. A tak jsem se jenom zastyděla, jako bych v roli vdovy selhala.

„Zavíráte se v domě moc dlouho, paní Creedová,“ pokračovala. „To vám neprospívá. Pan Creed je mrtvý už půl roku.“

Jako bych to nevěděla.

Kitty pracovala u mě a u Nicka jako hospodyně od chvíle, kdy jsme se před deseti lety do Panského sídla nastěhovali, přesto jsem se s ní nesblížila. V průběhu let jsem dospěla k závěru, že nejsem typ člověka, kterého mají ostatní přirozeně rádi. Mám v sobě něco, co každého odrazuje, ačkoli nevím, co by to mělo být. Podle svého názoru vypadám jako průměrná dvaapadesátiletá ženská, o druhé se nestarám a neříkám ani nedělám nic, co by někoho rozčilovalo nebo uráželo, takže nechápu, v čem je problém. Nick tvrdil, že je to tím, že jsem ostýchavá, což znamená, že občas vypadám, jako bych si udržovala odstup, jenže s tím nic neudělám. Tvrdil, že máme jeden druhého a pár přátel. Kdybys toužila poznat další lidi, říkal, můžeme se o to pokusit, ovšem já jsem spokojený tak, jak jsme, pokud jsi šťastná i ty. K čemu potřebujeme ostatní?

Měla jsem odpovědět: „Pro případ, že jeden z nás zemře.“ Po jeho pohřbu mě naši přátelé odhodili jako použitý kapesník.

„Děkuju, Kitty,“ řekla jsem a doufala, že odejde, jenže ona tam stála tak dlouho, že jsem byla nucená odložit knihu a věnovat se jí.

„Truchlím,“ vysvětlila jsem.

„K tomu máte pádný důvod. Pan Creed byl úžasný člověk – ovšem svět je plný hodných mužů. Nemůžete se od všeho izolovat.“

„Já o žádného jiného muže nestojím.“

„Potřebujete kamarádku nebo nějaký koníček.“

„Tady je práce dost.“ Panské sídlo je jedním z těch domů, které se stanou vaším životem. Před deseti lety, když jsme se sem s Nickem přestěhovali, jsem si umínila, že se o domácnost postarám. Děti jsme mít nemohli, a tak se mou vášní staly dům a zahrada.

„Můžu hovořit otevřeně?“

„Já myslela, že právě to děláte.“

„Potřebujete si obléknout nějaké slušivější oblečení, zajet do města ke kadeřnici a na manikúru. Hned vám bude líp. Líbilo by se vám to?“

„Děkuju. Jsem spokojená s tím, jaká jsem,“ odvětila jsem, přestože se mě to trochu dotklo a měla jsem za to, že Kitty překročila únosnou mez.

„Neříkám to proto, abych vám přitížila. Pana Creeda by trápilo, že jste nešťastná, a mrzelo by ho, že se Panské sídlo stalo vaším vězením. Než zemřel, požádal mě, ať na vás dohlédnu.“

„Opravdu?“

Kitty přikývne. „A kdybych mlčela, nesplnila bych, co jsem mu slíbila. Zmínil se, že byste právě tohle měla udělat.“

To mě šokovalo. Vzpomínky na Nicka jsem si nechávala pro sebe. Bolest, již mi jeho smrt způsobila, jsem instinktivně vnímala jako čistě soukromou věc, jako něco, s čím se musím vypořádat sama. Nenapadlo mě, že s Kitty probíral, jaký vliv na mě jeho skon může mít. Když se pokoušel mluvit o tom, čemu se budu věnovat, až tady nebude, pokaždé jsem ho ujistila, že to zvládnu, a změnila jsem téma, protože to pro mě bylo příliš bolestivé. Dojalo mě, že správně předpověděl moje chování a podnikl kroky, které mi mají pomoct. Byl moje spřízněná duše, takže to dává smysl.

Kitty mi podala kousek papíru a já si ho od ní vzala. Byl to takový ten proužek, jaký odtrhnete z vylepeného inzerátu. „Sasha. Jóga.“ Na papírku bylo telefonní číslo.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Lekce jógy. Sasha je dobrá instruktorka a se začátečníky to umí skvěle. Vyzkoušíte to?“

Při tom pomyšlení mě zaplavila skepse a náhlá únava. „Nic podobného jsem nikdy nedělala.“

„Je to jenom hodina týdně a Sasha je moc milá.“

„Vy tam chodíte?“

„Navštěvuju večerní lekce, vy ale můžete chodit přes den. Dodá vám to řád a seznámíte se s novými lidmi.“

Podívala jsem se na papírek a pak na Kitty. Tvářila se neochvějně, ačkoli pro ni jistě nebylo lehké se mnou o podobných věcech mluvit, i když ji Nick přiměl, aby mu to slíbila. Sotva jsem mohla odmítnout.

„Zkusím to,“ ujistila jsem ji.

„Nebudete litovat,“ prohlásila. „Uvidíte.“

Nechápala jsem, proč je tak nadšená, že budu chodit na jógu. Nejspíš nedokázala přenést přes srdce, že se uzavírám sama do sebe. Někdy si neuvědomujete, jaký vliv má vaše chování na druhé.

„Děkuju,“ řekla jsem. „Je od vás moc milé, že se o mě staráte.“

Rozpačitě se usmála, a ačkoli jsem byla pořád mírně konsternovaná, pomyslela jsem si, že pokud Nickova smrt povede k něčemu dobrému a já a Kitty se sblížíme, je to něco, za co bych měla být vděčná.

5

SOBOTA

Hal

„Steen,“ ohlásí se detektiv. Přijímá hovor za chůze, cestou do výslechové místnosti, kráčí svižně, otvírá si dveře ramenem a v hlavě mu běží otázky, které se chystá položit podezřelému. Odpověď, již očekává, bude znít „bez komentáře“, ovšem to mu nezabránilo, aby se na výslech důkladně a houževnatě připravoval.

Pokud vypadáte jako Hal Steen, je houževnatost užitečná vlastnost. Není obdařený hladkou pletí ani pravidelnými rysy. Pro vzhled ho nikdo nikdy neobdivoval.

„Hale,“ osloví ho jeho nadřízený. „Za Lancautem, kousek od řeky Wye, se v bazénu našla mrtvola.“

Hal se zastaví a ustoupí ke stěně chodby, aby kolem něj mohl projít jeden z jeho kolegů. Lancautský poloostrov trochu zná. Nedaleko odtud kdysi procházel po klikatící se turistické stezce vysoko nad řekou Wye. Vzpomíná si na přenádhernou krajinu, na to, jak se díky své geografii jevila poklidná a izolovaná od okolí, i na pocit, že čas ubíhá dozadu, zatímco jeho mozek zvolnil tempo a regeneroval se tehdy, když to zoufale potřeboval.

„Chci, aby ses toho ujal,“ pokračuje jeho šéf. „Souhlasíš?“

„Ano. Samozřejmě.“ Hovoří klidně, přestože klid necítí. Je lepší své nadšení krotit a nepronést nic, co by způsobilo, že si to jeho nadřízený rozmyslí. Na příležitost vyšetřovat závažný případ čeká už dlouho. Sledoval své spolupracovníky, kteří jsou vemlouvavějšími a zdatnějšími stratégy a na rozdíl od něho dostali šanci, ačkoli on je stejně schopný jako kterýkoli z nich. V řadě případů lepší. „Teď mám před sebou výslech. Jakmile skončím, můžu se vypravit do Lancautu.“

Hal zahlédne svou parťačku Jen, jak se k němu blíží chodbou. Má tři přednosti, které by chtěl mít taky: je vysoká, pohledná a bez problémů snáší litry kofeinu. Zvedne ukazováček, aby ji zastavil.

„Může ten výslech vzít někdo za tebe?“ zjišťuje náčelník na telefonu. „Budeš na to chtít přibrat Jen, je to tak?“

Hal se před odpovědí odmlčí a pomyslí na zevrubnou přípravu, jíž se věnoval. Pochybuje, že bude někdo schopný vést výslech způsobem, jakým by ho vedl on sám. Není snadné se toho vzdát, ovšem podezřelým je drobný drogový dealer, kterého tady už viděli a nepochybně ho ještě uvidí. Jestli chce Hal nový případ dostat, musí se výslechu vzdát. „Máš pravdu,“ odpoví. „Souhlas v obou případech.“

Ukončí hovor a zaměří se na Jen. Cítí, že má mírně zarudlý obličej. „U Lancautu se našla v bazénu mrtvola. Šéf chce, abych se toho ujal. A já chci, abys do toho šla se mnou.“

Jen pozvedne obočí. Je stejně překvapená jako on. „To mě těší. Nemáme se náhodou pustit do toho výslechu?“

„Ne.“

„Takže jsi souhlasil, že ho přenecháš někomu jinému?“ Jen ho zná líp, než si myslel.

„Budu muset.“

Jen čeká u dveří kanceláře, zatímco Hal podrobně vysvětluje svoje připomínky k výslechu jednomu z jejich kolegů. „Hale!“ zavolá na něj Jen po chvíli. „Jedeme.“

Vyzvednou si sdílené vozidlo, Jen se posadí za volant a proveze je Chepstow a jeho centrem s dominantou starověkého zámku. Tyčí se nad řekou Wye, která se klikatí podél jednoho okraje města a tvoří přírodní hranici. Podle plánu se má Oddělení kriminálního vyšetřování v centru uzavřít a přemístit se do neosobní kancelářské budovy vedle dálnice. Jestli k tomu dojde, Hal toho bude trpce litovat. Historická čtvrť i její příhraniční atmosféra mu přirostly k srdci. Chepstow je v Anglii, nicméně na protějším břehu řeky Wye už začíná Wales.

Po pár minutách a několika světelných křižovatkách mají předměstí za zády a míří na venkov. Hal cítí, jak se probouzí jeho pylová alergie. Vysmrká se a zadívá se z okna vozu. Podél živých plotů rudě září vlčí máky. Projíždějí kolem strnišť na polích, která krátce nato střídají neupravenější travnaté pastviny s holštýnsko-frískými kravami. Postávají ve stínu dubů, na bocích mají zasychající bláto a poškubávají ušima a oháňkou. Zanedlouho dojedou do vesnice s domy a přízemními chatami podél silnice, poštou a malým obchodem se smíšeným zbožím. Za kostelem zahlédnou hřbitov s nakloněnými náhrobky, sužovanými staletími pokojného odevzdání.

U cedule s nápisem „Lancautská přírodní rezervace“ Jen odbočí ostře doleva a zpomalí, aby se mohla snáze vyhýbat výmolům. Za několik sekund je obklopí husté původní lesy. Od pneumatik vystřelují drobné kamínky. Zničehonic se na pravé straně otevře volný výhled.

„Jsme tady,“ oznámí Jen. Zastaví u brány před příjezdovou cestou, kde zbrusu nový ukazatel oznamuje: „Skleněná stodola“. Brána je otevřená a před nimi se táhne příjezdová cesta, dlouhá, úplně rovná a nově vybudovaná, s nedávno položeným, panensky černým asfaltem. Ani stopy po stromech nebo keřích, jež by komunikaci oživovaly. Cesta jako by zvlněnou krajinu štěpila, místo aby se do ní nořila.

„Páni,“ uklouzne Halovi. Na konci příjezdové cesty je vidět Skleněná stodola, dominantní a nepřehlédnutelná. Na první pohled na něj působí dojmem nesourodé směsi ultramoderní architektury a vyumělkovaně zrekonstruovaných ruin. Prosklená budova vyrůstá z toho, co Hal považuje za pozůstatky zemědělských stavení, která ovšem díky bezprostřednímu sousedství s moderní stavbou vypadají, jako by byla vybudovaná v Disneylandu. Postrádají jakékoli kouzlo, jež kdysi mohla mít.

„To je tedy dům,“ prohlásí Jen.

„Líbí se ti?“

„To si piš.“

Hal potřese hlavou. „Je nevkusný,“ podotkne. Jen se zasměje, než ale vystoupí z auta, znovu nasadí svůj typický kamenný výraz. Ve stínu předního průčelí domu postává policista. V podpaží košile má skvrny od potu. Odvede je kolem Stodoly dozadu k bazénu.

Tělo leží u vodní nádrže a obličej má zakrytý tenkou přikrývkou, jíž ho nepochybně zahalili zdravotníci. Dřevěná plošina kolem je mokrá od vody odkapávající z oblečení mrtvého, slunce však veškerou vlhkost rychle vysouší. Hal si navlékne rukavici, dřepne si vedle těla a jemně nadzvedne přikrývku. Oči oběti jsou zavřené. Všimne si menší boule na čele. Vypadá to na nedávné zranění. Výraz v nehybné tváři je mírný a uvolněný jako u přívětivého chlápka.

„Chudák,“ podotkne Jen a Hal ví, že si myslí totéž co on, přestože ze zkušenosti oba vědí, že spousta lidí není přívětivá, i když tak vypadá.

„Jeho manželka ho uviděla ve vodě obličejem dolů odtud,“ informuje je policista a ukáže na balkon v prvním patře. „Je tam hlavní ložnice.“ Hal zaznamená, že balkon je příliš daleko od bazénu, aby oběť mohla spadnout přímo do vody. Prohlédne si místo činu. V okolí nádrže jsou dřevěné plošiny a bujná vegetace. Bazén byl navržený tak, aby působil přirozeně, jako součást přírody. Za ním se na jedné straně vlní vysoké traviny. Na druhé se terén prudce svažuje k řece. Hal ji odtud nevidí, ačkoli ví, že tam je. Vidí protější břeh, kde hladinu lemují vápencové útesy, vysoké a strmé, zkropené ptačími hnízdy a trsy zeleně.

Krásné místo na umírání, pomyslí si, nechá si to však pro sebe.

Okolí bazénu je upravené. Pod několika neroztaženými slunečníky stojí v řadě šest lehátek. Nikde ručník ani žádné osobní věci. Nezdá se, že si oběť chtěla jít zaplavat. Je ale příliš brzo na to, aby Hal dospěl k jednoznačným závěrům. Zároveň nelze podle ničeho určit, jestli šlo o nehodu, nebo o násilný čin. V podstatě nic nečekal. To by bylo příliš snadné.

„Kde je jeho manželka?“ zeptá se. Na setkání s ní se netěší. Strasti druhých na něj těžce doléhají. Dostanou se mu pod kůži a zavrtají se hlouběji. Má dojem, že se jich nikdy nezbaví. Proto dělá svou práci. Proto je tak houževnatý.

„Pořád je v domě u sousedů,“ oznámí mu policista.

Hal si stoupne. Žár je prudký a nelítostný. Tělo budou muset odnést. Jen se přemístila do stínu. Prohlíží si místo činu, vstřebává podrobnosti. Vezme si na starost vdovu, napadne ho. Bude z ní znamenitý rodinný styčný důstojník. Popravdě má v úmyslu ji požádat, aby se té role ujala.

Vracejí se k autu. Halovi přijde zpráva od hlavní forenzní specialistky. Je mladá, nicméně pečlivá a on ji respektuje. Jsme skoro na místě, hlásí textovka. Musím si promluvit s manželkou, odepíše Hal. Je u sousedů. O místě činu si popovídáme později.

Rozhlédne se. Na dohled žádná jiná nemovitost. Obloha je skoro bílá, slunce do ní vypaluje díru. Zamžourá na Jen. „Zajedeme tam?“ Jen kývne. Nastoupí do vozu.

„Tak jo.“ Hal se uvelebí na sedadle. Vedro v autě je horší než venku. „Uvidíme, co nám jeho manželka řekne.“

„Vdova,“ opraví ho Jen a nastartuje.

Hal nakoukne do poznámek, aby si oživil její jméno. „Nicole Boothová,“ broukne.

Vdova možná žádnou péči nepotřebuje. Možná je ráda, že je manžel mrtvý. V tomhle stadiu je nade vši pochybnost jejich hlavní podezřelá. Nejenže je Jen ta pravá, kdo jí poskytne útěchu, zároveň bude Nicole Boothovou pozorně sledovat, aby zjistila, jestli maska vdovy nemá nějaké trhliny.

Jen stáhne okno. „Kde je ten sousední dům?“ zeptá se uniformovaného policisty.

„Z příjezdové cesty odbočte doprava, pak už je to hned nalevo. Dům nemůžete minout. Říká se mu Panské sídlo.“

6

SOBOTA

Kitty

Kitty obratně a nenápadně posbírá použité papírové kapesníky kolem Nicole Boothové a postaví před ni novou krabici. Čekají na detektivy. Všichni se hojně potí. Navzdory silným zdem, jež v létě obvykle udržují uvnitř chládek, proniklo do Panského sídla horko. Bezmála trvalý slabý zápach vlhkosti zmizel a vzduch ztěžkl novými odéry starých materiálů, které se postupně, zdráhavě prohřívají a přelévají.

Kitty to vnímá jako změnu. Ostatně jako momentálně všechno ve svém životě.

Minulý týden připadla na něco, co převrátilo její svět vzhůru nohama a s čím se nikomu nemůže svěřit. Chce to vidět znovu, aby se ujistila, že tomu věří, avšak zatím neměla příležitost. Potřebuje, aby Olly a Sasha odešli z domu současně, což se ovšem stává zřídkakdy.

Okna ve Žlutém pokoji jsou dokořán ve snaze zachytit mírný vánek zvenku, přesto se v místnosti nic nepohne. Kitty se cítí obklopená dusným vedrem, Nicoliným žalem, emočním šokem ze svého objevu a tím, čím si momentálně všichni procházejí. To, co se děje, má schopnost otřást stavem věcí a ovlivnit její domov, její identitu, vzpomínky i budoucnost.

Když Sasha dnes dopoledne vtrhla do prádelny jako velká voda a vyrušila ji při žehlení, na kratičký děsivý okamžik ji napadlo, že se kdovíjak dověděla o tom, co Kitty objevila, a že dojde ke konfrontaci. To se však nestalo. Přinesla strašlivou zprávu o Tomově smrti, která vyslala do jejich malého světa další seismické otřesy.

Kitty se zeptá: „Dá si někdo ještě něco? Vodu? Šálek čaje?“

Zadívá se na Nicole a ta zavrtí hlavou. Od chvíle, co sem přede dvěma hodinami přišla, buď pláče, nebo se dívá do prázdna. Očividně je v šoku. Zpočátku se třásla tak silně, že bylo obtížné dostat ji z mokrého oblečení a obléknout do suchého. Oči má zarudlé, opuchlé a skelné, tváře mokré od slz, výraz plný hrůzy a smutku.

Kupodivu ji k Nicole něco přitahuje a zoufale si přeje, aby jí mohla nabídnout tolik útěchy, kolik je v téhle strastiplné chvíli možné. Tom se jí líbil. Sice s ním nikdy nevedla smysluplný rozhovor, ale při setkání s ním a Nicole, když krátce po nastěhování do Skleněné stodoly přišli na skleničku nebo když se s Tomem potkala na cestě, k ní byl přátelský a zdvořilý. Líbilo se jí, že se Boothovi i přes své zřejmé bohatství nechovají povýšeně a přezíravě. Bavilo ji pozorovat, jak si budují nový život. Být svědkem toho, jak se Skleněná stodola zvedá z trosek, bylo ohromující. Olly a Sasha si zatrpkle stěžovali na hluk a ruch, ačkoli na prodeji pozemků Nicole a Tomovi vydělali dost peněz, naopak ona sledovala stavební práce s potěšením.

Posadí se k Nicole a vezme jednu její ruku do své. Sasha na pohovce naproti to sleduje a přikývne. Olly sedí v ušáku u okna. Upírá pohled na příjezdovou cestu, profil nehybný a vážný. Kitty přemítá o podrobnostech toho, co Olly a Sasha dopoledne viděli u Skleněné stodoly, a snaží se nemyslet na to, jak muselo vypadat tělo. Skoro nic jí o tom neřekli. Najednou zaslechne motor auta. „Policie je tady,“ oznámí Olly.

„Jdu jim otevřít.“ Kitty si stoupne a uhladí si zástěru.

Detektivové se jí představí hned ve dveřích. Tvoří nesourodou dvojici. Žena, Jen, má hezké vlnité vlasy, sportovní postavu a zdvořilý úsměv. Její kolega, Hal, má obličej zločince. Kitty usoudí, že v jeho povolání to může mít určité výhody, nicméně jeho vizáž ji malinko zastrašuje. Doufá, že na chudinku Nicole bude vlídný.

„Kdo jste?“ zeptá se jí.

Kitty znervózní a zaváhá. „Jsem Kitty. Starám se o dům a domácnost.“

Přítomnost policistů v Panském sídle jí připomene, že za hranicemi pozemku existuje velký svět, a kdyby sebrala odvahu, měla by dát najevo špetku autority.

„Máte tady paní Boothovou?“

„Ve Žlutém pokoji. Je silně rozrušená. Tudy.“ Kitty naznačí, že by měli jít před ní, detektiv se však zarazí. Má malé oči. V šeru chodby je obtížné z nich cokoli vyčíst. Masivní schodiště, tmavé dřevěné obložení i tapety s hustým vzorem vstřebávají z prostoru světlo a vitrážové okno na odpočívadle obírá o jas veškerou sluneční záři, jež se jím prodere. Lustr je rozsvícený a jeho zdobný styl – mosaz a paroží – směruje světlo ke stropu a dolů vrhá stín.

„Až si promluvíme s paní Boothovou, rádi bychom hovořili i s vámi.“

„Jistě,“ odpoví Kitty. Cítí vzrušení a strach. Z úst se jí sypou slova. Tráví tolik času mlčením nebo poníženou službou ostatním, že se jí to občas stává. Cítí naléhavou potřebu být sdílná. „Byl to hrozný šok. Prožívali jsme poklidné dopoledne. Sasha měla se svou klientkou lekci jógy a Olly pracoval na svém románu. Já jsem žehlila. Byla to obvyklá sobota, dokud se tady neobjevila Nicole. Potom co našla v bazénu u svého domu manželovo tělo, běžela rovnou k nám. Měla mokré oblečení. Zůstala jsem s ní, zatímco Olly a Sasha spěchali do Stodoly, aby zjistili, jestli ho ještě můžou zachránit. Jenže –“ Malinko se zajíkne při pomyšlení na děsivý okamžik, kdy se Olly a Sasha vrátili do Sídla a tichým hlasem potvrdili, že Tom je mrtvý. Já to věděla, prohlásila Nicole. Netrčela bych tady, kdybych věděla, že je nějaká naděje. „Jenže –“ opakuje a shledá, že větu nedokáže dokončit.

„Už jste někomu poskytla výpověď?“ zajímá se detektiv.

Kitty přikývne. „Jednomu z vašich policistů.“

„Stejně bychom s vámi rádi ještě jednou mluvili, pokud vám to nevadí. Můžete mě odvést za paní Boothovou?“

Kitty jim pokyne, aby se dali chodbou. Při chůzi se rozhlížejí, zaregistrují tmavé dubové schodiště i olejomalby lemující chodbu. Obrazy visí nad sebou v několika řadách, sahajících až téměř k vysokému stropu; na některých jsou portréty v životní velikosti, na dalších krajinky a lovecké výjevy. Každému, kdo navštíví Panské sídlo poprvé a projeví zájem, Kitty obvykle vyklopí o domě všechno, co ví, každého upozorní na nejvýznamnější prvky a informuje o staletích historie. Všichni chtějí vidět velkolepý tudorovský krb ve velkém sále a středověké nápisy vyryté do kamene, zejména čarodějné znaky.

Je z ní skvělá průvodkyně, protože si uložila za svou povinnost vědět o tomhle místě úplně všechno, každičkou zvláštnost, každičký útržek historie. Kdykoli prochází chodbami, uvědomuje si všechny lidi, kteří tudy kráčeli před ní, i ty, kteří přijdou po ní. Svou roli jakési správkyně Panského sídla vždycky považovala za obrovskou výsadu.

Dnes na to ale není čas. A tak pouze dodá: „Jsou to druhé dveře vpravo.“

Chvilku otálí na prahu, zatímco oba detektivové vejdou do místnosti. Olly i Sasha sedí tam, kde seděli předtím.

„Chtěli bychom mluvit s paní Boothovou o samotě, pokud proti tomu nic nemáte,“ upozorní dvojici detektiv. „Můžete někde počkat?“

Kitty ustoupí, když Olly a Sasha vyjdou ven. Detektivova kolegyně zavře dveře, aby měli zajištěné soukromí. V šeru chodby se Kitty otočí k Ollymu a Sashe. „Počkáme v Ollyho pracovně,“ oznámí jí Sasha.

„Měla bych uklidit kuchyni,“ rozhodne Kitty, i když ví, že je jako klícka.

Olly a Sasha zmizí v pracovně a zavřou za sebou dveře.

Přes dveře Žlutého pokoje jsou slyšet hlasy, co říkají, však srozumitelné není. S tím si ovšem Kitty umí poradit. V domě se nacházejí tajná místečka, o kterých ví jenom ona.

Projde chodbou do hudebního salonku, který má jednu stěnu společnou se Žlutým pokojem. Většinu místa zabírá koncertní křídlo. Obejde ho, zamíří do rohu místnosti a uvolní mechanismus ukrytý ve stěně obložené dřevem. Dva panely se pohnou a ona vklouzne do těsného prostoru mezi zdmi. Nato za sebou panely tiše zasune, aniž je zajistí. Odtud slyší detektivy i Nicole naprosto zřetelně.

Ví, že by neměla špehovat, a nejde o to, že by chtěla znát Nicolina tajemství; chce mít jistotu, že s ní policisté budou jednat slušně. Nadto je velice těžké odolat pokušení, protože v Panském sídle jsou místa, která byla zbudována pro ukrývání a slídění. Komůrka pro kněze i další tajné průchody jako tenhle pocházející ze šestnáctého století, kdy byli pronásledováni katolíci. Kitty si umí stěží představit, jak muselo být tenkrát děsivé schovávat se ve zdech domu, zatímco po vás někdo pásl.

Kromě toho ví, jak lze tajná místečka využít ve svůj prospěch. Je načase zapomenout na pasivitu.

Klekne si a přitiskne ucho k zadní straně ostění lemujícího Žlutý pokoj. Žena mírným tónem pokládá jednu otázku za druhou, jenže Nicole je tak rozrušená, že se sotva zmůže na odpověď. Udělí detektivům svolení k průzkumu záznamů v bezpečnostních kamerách i k prohlídce Skleněné stodoly a dovolí jim odnést veškerá Tomova technická zařízení, která v domě najdou. Sepíše přístupová hesla, ovšem ani na chvilku nepřestává plakat. Ještě štěstí, že krátce poté výslech skončí.

Když Kitty vyklouzne ze skrýše mezi zdmi a zasune panely na místo, přistihne se, že si z tváří otírá slzy.

Chudinka Nicole, pomyslí si. Tohle si nezaslouží. A nezasloužím si to ani já.

7

NEDĚLE

Nicole

Nicole je promrzlá na kost i přesto, že časně ráno je už poměrně teplo a olovnatými tabulkami okna v kuchyni Panského sídla proudí slunce. Strávila tu celou předešlou noc. Policie jí doporučila, ať se během vyšetřování zdržuje mimo Stodolu. Olly a Sasha byli tak laskaví, že jí dovolili zůstat u nich, což je dobře, protože stejně nemá kam jít.

„Detektivové jsou zpátky,“ oznámí jí Sasha. Nicole přikývne. Slyšela, jak přijíždějí. Včerejší výslech byl k ničemu, protože nedokázala přestat plakat. Dnes chce, aby to skončilo co nejdřív, aby odjeli a nechali ji s jejím žalem o samotě. Tomova smrt byla nepochybně nehoda. Není myslitelné zvažovat, že k ní došlo jinak.

Sasha přivede vyšetřovatele do místnosti. Nicole si stoupne, protože neví, co jiného by měla udělat. „Za ten včerejšek se omlouvám,“ spustí místo pozdravu.

„Nic se nestalo,“ ujistí ji žena. Nicole si pamatuje její jméno: Jen Walshová. Muž se jmenuje Hal Steen. Jen má odhadem pár let po třicítce – je zhruba stejně stará jako Nicole – a je jí sympatická. Je přímočará, ne však agresivní. Nicole neví, co si má myslet o jejím kolegovi. Ten je mlčenlivější a jeho pohled ji znervózňuje, jako by něco zadržoval, snad nepokojnou energii.

Všichni se posadí ke kuchyňskému stolu. Je to neformálnější než strohá místnost, kde byli včera. Panské sídlo Nicole znepokojuje. Dům je nesmírně starý a rozlehlý. Kitty ho udržuje bez poskvrnky, a přesto se ve vzduchu drží mírná zatuchlost spolu s pocitem, že ani sebeusilovnější úklid a cídění nezbaví budovu dávné historie.

„Jste si vědoma toho, že by Tom měl nějakou nehodu, než zemřel?“

„Nehodu?“

„Třeba pád. Nebo něco podobného.“ Detektiv na ni upřeně hledí.

„Ne. Aspoň o žádné nevím. Proč?“

„Našli jsme na jeho hlavě zranění.“ Muž se dotkne čela, u linie vlasů.

„Jaké zranění?“ Když se Toma pokoušela zachránit, ničeho si nevšimla, ovšem to byly horečné, úděsné minuty.

„Bouli,“ odpoví.

Nicole se na detektivy zadívá. „Nejspíš zakopl a udeřil se do hlavy. Možná o okraj bazénu. Mohl omdlít a spadnout do vody. Nemyslíte?“

„Je to možné,“ zváží to vyšetřovatelka Walshová.

„Měla jsem ho přemluvit, aby jel se mnou,“ zalituje Nicole. Ta možnost ji neustále trápí. Kdyby Toma přesvědčila, aby se s ní vypravil na Okresní výstavu, zůstal by naživu, ovšem on její lásku k zemědělskému zvířectvu nesdílí; o přehlídku plemen dobytka ani o drezúru koní neprojevil zájem.

„Víme to jistě. Nic nenatočily.“

„Nemohlo se stát, že jste bezpečnostní systém z nějakého důvodu poškodila?“