Přeložil Jiří Jaňák

Tato kniha je fikce. Všechny postavy, společnosti a události popsané na následujících stránkách jsou buď produktem autorčiny představivosti, nebo jsou užívány ve fiktivních souvislostech.

Masters of Death

Text Copyright © 2018 by Alexene Farol Follmuth

Published by arrangement with Tor Publishing Group

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0803-9

Garrettovi, spřízněnému smrtelníkovi, bez něhož by byla má existence pustá.

Matce, která mě ujistila, že tato kniha není rouháním.

A Tobě, čtenáři, za to, že jsi pořád tady, i když slyšíš volání mnoha Jinosvětů.

Obsah

Prolog

I

II

III

IV

V

VI

VII

Mezihra I

VIII

IX

Mezihra II

X

XI

XII

Mezihra III

XIII

Mezihra IV

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

Mezihra V

XIX

Mezihra VI

XX

XXI

XXII

XXIV

XXV

XXVI

Mezihra VII

XXVII

Mezihra VIII

XXVIII

XXIX

XXX

Epilog

Poděkování

Prolog

I po staletích praxe vás lajdácké a krvavé provedení vyvede z míry úplně stejně jako napoprvé. Vražda vážně nepatřila mezi jeho oblíbené formy likvidace.

„Cože?“ vyštěkl netrpělivě, zatímco zíral na krvavý čurbes u nohou.

„Výborně,“ poznamenala tajemná postava doslova zahalená do jaksi povědomé zlomyslnosti. „Přišel jsi. Konečně, nutno říct.“

Znepokojivé. Krajně znepokojivé.

„Tak tomuhle,“ poznamenal, místo aby hystericky ztrácel sebekontrolu, „říkám docela slušná eskalace. Za to můžete vy?“

„Záleží na úhlu pohledu, ne?“ pokrčila postava sotva znatelně rameny. „Vinným můžeš být dost dobře i ty, že ano? Pokud použiji tvá slova.“

V konečném důsledku to nebyla úplně lež. Amusel uznat, že si hrál se slovy dost neopatrně.

Přesto však… „Já nůž v ruce nedržím,“ poznamenal tiše.

„No dobrá.“ Postava mávnutím ruky odhodila nechutně kluzkou čepel na zem mezi nimi. „Ale vážně na tom nesejde, že ano? Myslím teď, když tě tu máme.“

Opět pocítil záchvěv znepokojení, které mu však nijak nepomáhalo. Lepší bude se dál držet toho, co je a není pravda. „Máte mě? Ujišťuji vás,“ odpověděl, „že mě nemáte.“

Druhá postava vystoupila přímo do světla: „Tak zkus utéct.“

Ne.

Ne, ne, ne.

To nebylo dobré. Ani zdaleka.

„Ale vy nejste…“

„Ale jsem,“ přikývla jednou a krátce postava.

„Ale vy dva přece…“

„Ach, samozřejmě jen z nouze,“ odpověděla první postava a stíny za jejími zády rozťal další pohyb, když si obě postavy vyměnily souhlasné pokývnutí. Vzbuzovalo to nepříjemné pocity, jako by to gesto patřilo něčemu nelidskému.

Konečně si začal připouštět děsivou skutečnost, že jej dohnala minulost.

„Neboj, brzy pochopíš,“ ujistila ho první postava.

Na mysli mu vytanuly dvě věci. Tvář. A vzpomínka.

Ne, tři věci. S omračující závratí si uvědomil, že je nevratně v hajzlu.

Ne, čtyři… „To má být nějaká hra?“

Obě postavy se jednohlasně rozesmály – jako had požírající vlastní ocas a temnota polykající den.

„Všechno je hra, když chápeš pravidla,“ prohlásila druhá postava.

„Ale přísně vzato ne, tohle už není hra,“ přidala se první. „Teď jsme ve válce.“

A všechno zhaslo.

I

Bajka

Ahoj, děti. Přišel čas Smrti.

Ale, já podle vás nemluvím? Ale mluvím. Jsem fantasticky výřečný a neskutečně sečtělý a upřímně zklamaný, že jste si mohly myslet něco jiného. Potkal jsem všechny velikány, víte, a učil se od nich – tuhle vzal kousek, tamhle trošku – a tak vím všechno, co lidstvo samo. Vlastně můžu za valnou většinu obdivu k velikánům napříč historií – nic totiž nevystřelí vaši kariéru vzhůru tak jako má předčasná návštěva. Člověk by čekal, že za svou roli v lidském uctívání budu více milován, ale to se mýlíte. Nejsem zrovna oblíbeným hostem.

Musím ale uznat – oblíbenost přitom dejme stranou – že je lidská posedlost mou osobou opravdu úžasná. Lichotivá, to ano, ale zároveň děsivá a neúnavná a obecně vzato ďábelská, a kdyby se tak často neprojevovala velkolepými krachy, určitě bych proti ní více brojil – ale jak se zdá, lidé se většinu svého života na Zemi snaží smrti uniknout, jen aby zjistili, že mě vlastně pronásledují.

Vlastně je to až směšně jednoduché. Víte, čím skutečně učiníte někoho nesmrtelným? Zbavte ho strachu. Jakmile se přestanou bát bolesti, smrt už je nebude strašit, a než se nadějete, přestanou se bát všeho a ve vlastních představách budou žít věčně – ale doneslo se mi, že prý mé filozofování příliš nepomáhá.

Jen málokomu se dostalo té cti přežít osobní setkání s mou maličkostí. Existují samozřejmě určité výjimky, včetně vás – ale vy jste anomálie. Jistě byste souhlasili, že každá osoba spadá obecně vzato do jedné ze dvou kategorií: lidské (upadá do osidel mého povolání), nebo božské (stává se opravdovou osinou v zadku).

Výše uvedené dělení ale není zcela přesné, protože osoba může podle mě ve skutečnosti spadat do tří kategorií.

Ty, které mohu vzít (smrtelníci);

Ty, které nemohu vzít (nesmrtelní);

A podvodníci (všichni ostatní).

Rád vysvětlím.

Má práce je poměrně přímočará. V podstatě jsem kurýr bez motorky. Mám k dispozici soupis časů a míst pro převzetí a doručení zásilky, ale jak si uspořádám itinerář, záleží jen a pouze na mně. (Asi bych si mohl opatřit motorku, kdybych vážně chtěl, a v minulosti jsem to samozřejmě dělal, ale prozatím se ještě do bažinatých hlubin detailů z praxe pouštět nebudeme, ano?)

Ze všeho nejdůležitější je však fakt, že můžete nezemřít, ale zároveň nežít; existovat mezi. (Příslušné názvosloví je vskutku košaté, protože se liší kulturu od kultury stejně jako barva očí, vlasů a kůže, ale pojem nemrtvý se mi jeví jako vhodný amalgám.) To jsou oni podvodníci, osoby s chatrným načasováním, držící se života tak zuřivě, že s nimi – kvůli jakési nepatrné úvodní chybě, která se jako vesmír sám rozepjala do nesmírné a nelogické propasti nadpřirozené mutace – prostě nehnu. Žijeme spolu bok po boku, ale nemohu jim pomoci ani je zničit.

Po pravdě řečeno se dost často zničí sami; ale podobné věci nyní nejsou na pořadu dne.

Dřív, než něco namítnete, bych se také rád ujistil, že všichni dobře chápeme, že nemluvím z vlastní marnivosti. Souhlasíme? Následující příběh není o mně. Je to příběh, dobrý, ale nepatří mi.

Tak za prvé vězte, že začíná úplně jiným příběhem, který o mně vypráví lidé. Je hloupý (a přiznejme si, že i urážlivý), ale důležitý – tu ho tedy máte, a pokusím se co nejvíc krotit své opovržení.

Bylo nebylo, žili byli manželé, chudí a nemocní, a ti si hloupě pořídili děcko. Protože však věděli, že oběma se valem krátí čas – spíše, než aby si ho užili (ať už tedy smrtelnost nabízí jakékoli vyžití, detaily mi vždycky unikaly) – vzal manžel dítě churavé matce z rukou a vyrazil nedalekou cestičkou do lesů, aby našel někoho, kdo by se dítěte ujal.

Mimochodem, byl to chlapec. Příšerný usmrkanec, ale k tomu se ještě dostaneme.

Otec kráčel několik kilometrů, až potkal anděla. Uvažoval, zda mu dítě nesvěřit do péče, ale jakmile si vzpomněl, že jakožto posel Boží je odsouzen ke stejné chudobě, jaká soužila i je, rozmyslel se.

Pak potkal smrtku, Luciferova vojáka, a znovu se zamyslel. Odrazovalo ho však pomyšlení, že by mu ďábel svedl syna na scestí… (… což by mimochodem jistojistě udělal a hrozně by se přitom bavil. O Bohu bych toho taky mohl navyprávět, ale protože je neslušné klevetit, neudělám to.)

(Kde jsem to byl?)

(Ach ano.)

(U mé osoby.)

Následně muž našel mě, tak se to alespoň říká. Ve skutečnosti to bylo jinak, a taky se může zdát, že mám dost volného času na toulání, při kterém mě lidé najdou, což není vůbec pravda a ta představa se mi zajídá. Ve skutečnosti to bylo takhle: muž umíral, takže jsem se k dítěti dostal z očividných a krajně nerodinných důvodů. Muž mě prý požádal, abych šel synovi za kmotra; přesněji řečeno chropěl něco nesrozumitelného (to víte, dehydratace hlasivkám neprospívá), a než jsem se nadál, měl jsem dítě v rukách, a když jsem ho odnesl zpátky domů (což by udělal každý poctivý kurýr), matka také zemřela.

Jasně, šel jsem si pro ni, ale nebudeme se teď hádat o slovíčka.

Smrtelníci vypráví příběh o kmotřenci Smrti, který prý nakonec pronikl do všech mých tajemství a ovládl mě a který dodnes chodí světem živých, navždy mlád, protože mu Smrt kráčí po boku se zlatým lasem na krku, kterým mi vychytrale a udatně brání, abych mu nevzal duši.

Což je tak neomalené, a za to, že tomu neučinil přítrž, mi Lišák ještě pořád leze krkem („Nikdy si nestěžuj a nic nevysvětluj,“ povídá mi hlasem, který asi považuje za vznešený). Sice ho mám rád, ale čas od času trpí chronickým hejskovstvím – obecnou vychytralostí, nebo chcete-li zhýralostí – takže se s tím budu muset holt na věčnosti poprat.

A navíc je to můj názor, že? A o mně náš příběh není! Respektive není jen o mně.

Je o Lišákovi. Já ho jen vychovával.

Proč jsem ho pojmenoval Lišák? No, popkultura mi je celkem cizí, ale pro pohádky mám slabost a ze všech možností, které připadaly z hlediska budoucího života v úvahu (třeba že by byl svědomitý nebo pozorný nebo slušný nebo zásadový, nebo aspoň trochu dochvilný), jsem jako blbec chtěl hlavně to, aby byl chytrý. Lišky jsou přece chytré, a on měl takový roztomilý nosánek; no a tak jsem mu začal říkat Lišák. Vyrostl z něj přesně takový chytrolín, jak jsem doufal, ale zdaleka ne tak vynalézavý, jak jsem si měl přát. Posledních asi dvě stě let strávil… tohle ale není můj příběh, takže nebudu zabíhat do detailů. Řekněme, že je Lišák…

No, řekněme, že je smrtelník. A nepřál bych vám ho za kamaráda, rádce, milence, vlastně za nikoho důležitého, pokud si ovšem nepřejete vykrást třeba banku nebo naplánovat jinou velkou loupež.

Miluju ho, ale je to vážně sráč a náš příběh je bohužel o tom, jak mě doběhl.

Skutečný příběh.

Naneštěstí.

II

Spojení

Oznámení vedle dveří pronajatého obchůdku na ulici Damen bylo prosté: Médium. Budova sama je stará, ale ulice důvěryhodná, a navíc poblíž autobusové zastávky, takže byť jde o zastrčený kout města, dá se do něj a z něj dostat snadno, a zmlsané matky stejně děsí jen domnělé nebezpečí jako tetování a duchové starých Ukrajinců. Ulici lemují stánky s tacos a módními koblihami (ano, koblihami) a sekáče, všechny plné bot z osmdesátek; a mezi tím vším je nad jedním z obchodů nenápadná budova. A kdybyste si pořádně prohlédli její loupající se černé rámy oken a dveří, spatřili byste nápis.

Médium.

Nápis na zvonku je krapánek setřený častým užíváním, ale reproduktor funguje správně, a pokud byste zazvonili na byt nadepsaný D’Mora, nejspíš by vzduchem zazněl podivně uklidňující hlas.

„Ano?“ řekne. „Tady Lišák.“

„Dobrý den,“ odpověděli byste, nebo snad: „Dobré odpoledne,“ pokud byste tedy chtěli přátelsky uznat neúnavný stisk Času; pak byste se, jako mnoho jiných, odmlčeli.

„Rád bych se spojil s mrtvými,“ přiznali byste nakonec.

Lišák D’Mora by se v patře docela řezavě usmál, což byste ale neviděli. Pak by si na pravému malíčku popotáhl stříbrný pečetní prsten a drobným odkašláním vyhnal z hrdla stopy pobavení.

„Výborně,“ odpověděl by do mluvítka a rychle vám bzučákem otevřel dveře.

Lišák D’Mora není zdaleka jediným zásvětním médiem v Bucktownu, a tím spíš v celém Chicagu, ale je nejlepší hlavně díky skutečnosti, že je mistrem přetvářky. Vstoupíte – nepochybně bojácně – do bytu, ve kterém poskytuje své služby, v očekávání zaprášených závěsů, blikajících svící a třeba i zářící křišťálové koule; Lišák nic takového nemá, a když tedy vstoupíte do sféry vlivu podivína s divným jménem a ještě divnější pověstí, zalije vás jakýsi pocit, který po chvíli zařadíte jako úleva.

Protože ve skutečnosti má Lišák moderní kuchyni, naražené dobré pivo… a jelikož je poměrně přívětivý hostitel, nabídne vám sklenici dřív, než vás odvede k prázdnému křeslu v obývacím pokoji, posadí se naproti a zahledí se na vás nečitelnýma oříškovýma očima. (Panenky má na okrajích šedé a ve středu jantarové, záblesk slunce skrze mlžné hlubiny sépiové hnědi. Připomíná podzimní listí, zakulacené rohy milostných dopisů a další věci minulosti.)

„Dobrá,“ prohlásí. „Takže. S kým se chcete spojit?“

Jestli jste měli před příchodem pochyby, tak ty už se teď nejspíš rozplývají. Lišák je totiž zaprvé elegantně oblečen, ale ne zas tak elegantně, aby budil podezření. Zejména jeho ruce – výmluvné a neustále úslužné, odsunují křesla, nosí nápoje, upravují závěsy dle vašeho přání – působí přívětivě, s čistě ostříhanými nehty. Staré náramkové hodinky, trochu otlučené, ale s pěkným koženým páskem, vypadají, že kdysi stály majlant. Třeba je po někom zdědil.

Pokud byste i nadále toho muže důkladně zkoumali – muže s tak zvláštním jménem a neladícím vzezřením, který (jak se říká) hravě zvládne propojit světy – všimli byste si, že je Lišák štíhlý a vysoký tak akorát, že má tmavé vlasy módně sčesané na stranu a docela rád se usmívá.

Je to usměvavý muž, což vás nepochybně uklidní.

Zeptá se, s kým byste chtěli mluvit. Odpověděli byste, že s babičkou nebo otcem, nebo vás postihlo životní neštěstí v podobě předčasné ztráty milovaného člověka, snad manžela nebo dítěte. Lišák nejspíš vyjádří upřímnou soustrast, s laskavým pohledem a jemným úsměvem, a vzbudí ve vás pocit, že vám rozumí.

A to on tedy vážně ano. Za život přišel o spoustu lidí, jejichž ztráta dodnes bolí; a v dané chvíli by vám asi bylo jedno, že za posledních dvě stě let se už raději Lišák D’Mora s nikým moc nesblížil, protože ať už je kýmkoli a myslí si cokoli, hluboce a lidsky s vaší ztrátou soucítí.

Navíc je tady a ochoten pomoci.

„Zkusím ho zavolat,“ prohlásí – nebo ji, je, prostě podle toho, s kým byste se rádi spojili – zavře oči a opatrně pohladí prsty stříbrný pečetní prsten na pravém malíčku.

„Co chcete vzkázat?“ zašeptá.

Na jazyku se vám roztančí lákavá slova, dlouho pohřbená v duši.

Nakloníte se kupředu.

Tak vypadá spojení.

Ono konkrétní vyvolání se odehrálo v obyčejný den nenápadného podzimního týdne během nevýrazného roku (díky, ekonomiko). Studio – nebo spíš dobře maskované doupě neřesti – se nacházelo v obvyklém stavu narychlo skrytého staromládenectví (prázdné krabičky od jídla z bister maskované ambrosiovým osvěžovačem vzduchu, špinavé prádlo strategicky vyčkávající již třetí týden pod postelí, schované za dvojicí knihoven, z nichž jedna byla kradená, a ozdobným gobelínem, který momentálně postrádá Metropolitní muzeum umění), když tu se objevil se slabounkým lupnutím Smrt, a to hned vedle Lišákova milovaného křesla Eames, které kradené nebylo. (Koupil ho však alespoň ve výprodeji, na který nikdo nepřišel, a byl to opravdu špica kšeft).

Naproti křeslu – ve kterém seděl s nohou přes nohu, jako obvykle a zcela úchylně bez ponožek v polobotkách, od kterých nejspíš ulehčil nějakému profesorovi – stálo kanape jak vystřižené z milostných románků, staromódní, bohatě čalouněné, promyšleně zvolené nejspíš pro podbarvení zelených odstínů Lišákových očí, protože majitel sice měl mnoho povahových rysů včetně marnivosti, ale ledabylost se mezi ně neřadila. Ani nezáživnost.

Samozřejmě na něm seděla žena. Skutečně Lišákův typ, i když Smrt měl neodbytný dojem, že pro zahrnutí do této kategorie stačí mít pulz. Což vlastně nebylo zcela přesné – pravděpodobnost, že by si Lišák našel nemrtvou milenku sice byla nízká, ale rozhodně ne nulová. Možná, že tedy spíš zachytil v kmotřenci náznak darebáctví hned, jak se objevil na scéně.

„No,“ povzdechl si a přelétl pohledem kmotřence, ženu na protější pohovce a přízrak duše vznášející se mezi nimi. Stačil jediný pohled, aby celý výjev zařadil do kategorie… Jak že se to říká? Blbnutí. „Vidím, že je vše při starém.“

„Pšt,“ vydechl Lišák a loupl po Smrti okem s drzým úsměvem obvykle rezervovaný starým pannám. „Takže je tu?“

„Ano, ano,“ bručel Smrt a tiše pomlaskával jazykem, zatímco si prohlédl prosebnici na pohovce (pěkná, vážně, velmi pěkná na osobu libující si v podobných věcech, a toho druhu, který obvykle neradostný Smrt dokázal popsat jen slovem směska, jako burrito à la sushi z nedaleké dodávky, do kterých Lišák investoval nehezké částky) a pak očima sjel k přízraku mezi nimi. Prosebnice na chvíli ztuhla, protože Smrt přímo neviděla, maximálně jako nepatrný záchvěv nebo pocit déjà vu, zpola zapomenutý sen nebo neodbytný dojem, že nevypnula doma troubu. Smrt se vždy rád držel úslužně stranou veškeré pozornosti. „Budu hádat. Manžel?“

„Snoubenec,“ opravil ho Lišák mdle nevinným tónem. „Umřel těsně před svatbou.“

„To je mi kurva náhoda,“ poznamenal Smrt s pocitem, který před výchovou Lišáka neznal. Šlo opět o jistou směsku. Vztek ne, ne docela. Spíš o zklamání.

„Tati,“ zvedl Lišák varovně obočí. „Co jsme si říkali o nadávkách?“

Smrt zvedl ruku a poslušně se zatahal za gumový náramek na zápěstí. Odměnou (dá-li se to tak říct) mu byl Lišákův shovívavý úsměv. „Stejně mě slyšíš jen ty, tak je snad fuk, co říkám, ne?“

„Já na novoročních předsevzetích netrval,“ připomněl mu kmotřenec s – do psí prdele – jiskrou v oku.

„Tím jsem chtěl znepříjemnit život tobě, ne naopak,“ zavrčel podrážděně. „A kdy vůbec novoroční předsevzetí pozbyde platnosti? Vždyť už to bude aspoň sto let.“

„Blbost, jen jsi ztratil pojem o čase,“ téměř určitě zalhal Lišák s dokonale nevinným výrazem v pohledné tváři. „Navíc si nadáváním kazíš zdraví. Četl jsi doufám tu knížku, co jsem ti dal? O seberozvoji?“

Smrt, od přírody takřka vševědoucí a neochvějně úctyhodný, se nemohl zbavit dojmu, že si z něj nemilosrdně utahuje, což je – nahlíženo z odstupu pár set let – nejspíš důsledek selhání v klíčových fázích chlapcovy nelehké výchovy. Místo odpovědi se ale Smrt obrátil zpět k ženě trpělivě čekající na pohovce, až Lišák přivolá milovaného Bradleyho.

„Tak co chce vědět?“ povzdechl si.

Ve chvíli, kdy Smrt zažíval obvyklé rány mučivé náklonnosti (a věčného protikladu v Lišákově případě – shovívavých výčitek), bleskly Lišákovi hlavou dvě myšlenky. První šla nejlépe popsat jako živý sen. Ta druhá mu připomněla, že ještě nezaplatil účet za elektřinu. Odkašlal si tedy a naklonil se blíž k zákaznici.

„Evo,“ řekl tiše a žalem zmožená dívka vzhlédla a s mrkáním se vysvobodila z obvyklého kmotrova chladu. Lišák jí díky vytříbenému smyslu pro správný okamžik nabídl vlastní ruce a ve chvíli, kdy je uchopila, se přinutil k úsměvu. „Co chcete Bradovi vzkázat?“

„Bradleymu,“ opravil ho kmotr přes rameno a bojoval přitom se zívnutím.

„Bradleymu,“ zopakoval Lišák poslušně a ve chvíli, kdy Evinou tváří přeběhl stín pochyb, by si nejraději nakopal. „Omlouvám se. Vím, že zdrobněliny nemá rád.“

Přítomný čas zvolil pečlivě, i když ho samozřejmě v místnosti neviděl. (Kterážto nevýhoda nedělala Lišákovu těžce zkoušenému egu dobře.)

„To je pravda,“ zašeptala Eva a mrkáním se snažila zastavit náhlý příval vlhkosti v očích. „Vidíte ho?“

„Ano,“ přikývl a ohlédl se do rohu místnosti. Nevšímal si přitom obscénního kmotrova gesta, které mělo nejspíše ohodnotit ubohost oné lži. „Náramek,“ zabručel a pak směrem k Evě dodal: „Co chcete Bradleymu říct?“

Chvíli si zamyšleně kousala rty. (Smrt si netrpělivě poklepal na zápěstí a pak klepl Lišáka zezadu do hlavy.)

„Řekněte mu,“ vydechla tiše, ale hned se dojatě zajíkla – tak jako všechny ostatní. O což v první řadě šlo, jak si připomněl zároveň s účtem za elektřinu, a když nad tím tak přemýšlí, tak i za wifi (sousedé si nedávno změnili heslo, s čímž mu Smrt bohužel moc nepomohl), víc než o kradmé pohledy, které dlouho zadržovala. (Určitě si je představuje, jenže Lišákova představivost nebyla ani tak živá, jako spíš roztoužená. Rozdíl je nejspíš stejný jako mezi umělcem připravujícím si plátno a… a obvyklým hříchem čirého sebeklamu.) „Řekněte mu, že ho miluji a že mi chybí,“ řekla Eva Lišákovým ústům, „a doufám, že je všechno v pořádku…“

„Není,“ skočil jí Smrt nerudně do řeči. „Bradley se dopustil několika daňových úniků a momentálně krauluje v řece Styx. A navíc,“ dodal neuctivě, „jí zahýbal.“ Odmlka. „Dvakrát. I když – řečeno jeho slovy – se kvůli tomu cítil rozerván.“ Dovětek sice vyřkl s docela slušnou pokerovou tváří, ale k Lišákovi tiše dodal: „Ale nerozerván dostatečně na to, aby toho nechal, řekl bych…“

„Také mu chybíte,“ ujistil Lišák Evu a jemně ji pohladil palcem po kloubech na ruce, zatímco s hlavou skloněnou bojovala s návalem slz. „Přeje vám všechnu radost na světě…“

„Špatně,“ ozval se zase Smrt. „Hele, smrtelníci ještě pořád chodí do tělocvičny, opalují se a perou prádlo?“

„… ačkoli tady samozřejmě parafrázuji,“ opravil se Lišák hladce, když Eva zmateně zvedla hlavu. „Bradley ale nikdy nenacházel pravá slova na vyjádření skutečné lásky vůči vám,“ dodal s náhlou inspirací a s rostoucí jistotou, že se ženin postoj slibně mění, „a proto mě požádal, abych jeho slova zaobalil do čiré poezie, jakou si podle něj zasloužíte.“

„Kriste pane na nebi,“ zabručel Smrt, když Eva otevřela ústa. Pohovka byla nepatrně vyšší než Lišákovo křeslo, což navozovalo dojem zvýšených sázek ve chvíli, kdy shodila nohu z kolene a naklonila se kupředu.

„Co ještě říká?“ zeptala se úplně bez dechu. (Lišákovy dvě myšlenky tou dobou prošly lehkou úpravou priorit. Heslo jde uhodnout, a i kdyby, tak internet je jen nejnovější verzí celosvětového společného pocitu studu.)

„Co kdo říká? Bradley? Nic,“ ochotně vyprávěl Smrt. „Říká: ‚Jaká Eva?‘.“

„Říká,“ naklonil se Lišák k Evě, „že jste mu jako jediná rozuměla. Že jste ho přečetla jediným pohledem a plnila radostí každou minutu života a že se díky vám cítil důležitý – vážený,“ lehce sevřel její ruce v dlaních. „Prý jediným pohledem do vašich očí poznal cenu vlastní duše a za to je vám vděčný; také říká, že může klidně spát věčným spánkem jen proto, že jste s ním vydržela až do posledního okamžiku, a díky vědomí, že…“ Tady si básník nepatrně navlhčil rty, „… že půjdete dál a budete… šťastná.“

Eviny oči zněžněly a zornice se lehce stáhly.

„Šťastná?“ zopakovala ozvěnou.

„Šťastná. Také prý ví, že v budoucnosti učiníte jiného muže stejně šťastným, jako byl s vámi on, a i když už musí jít a spočinout, přeje vám požehnání v nebi i na zemi.“

„Ó,“ vydechla. A Smrt po Lišákově boku dodal: „Ó, kurva.“

„Pšt,“ sykl Lišák koutkem úst a zpražil kmotra rychlým káravým pohledem. „To je zase na náramek, tati.“

„Jdi do hajzlu,“ škubl Smrt teatrálně dvakrát za sebou náramkem. „Teď ji přefikneš, že?“

Lišák nevěřil na konstatování očividného, a proto neodpověděl. Místo toho něžně pohladil Evu po dlaních. „Vy máte tak krásnou čáru srdce,“ přejel prstem po hřbetu dívčiny ruky až k prstům. „Máte ještě tolik lásky na rozdávání.“

„Myslíte?“ Usmála se.

„Vím to,“ vydechl tiše. Užasle na něj zírala.

„Myslíte, že jsem vás měla najít?“ ptala se dál. Používala okouzlující parfém, cosi květinového, ale nepříliš výrazného. Trochu jako procházka lesem, s praskajícími větvičkami pod nohama. Jako ptačí píseň nesená větrem nebo vzrušení z dodrženého slibu.

„Opravdu doufám,“ odfrkl si Smrt a vytrhl tím Lišáka z krátkého zasnění, „že ti na Yelp napíše tu nejhorší recenzi.“

On si to nemyslel. Jako praktikující šejdíř nabízel prakticky zaručenou spokojenost, byť zřídka oboustranně výhodnou.

„Věřím, že vás ke mně zavedl Bradley,“ přikývl a Smrt zasténal.

„Mizím,“ prohlásil. „Nezapomeň na šprcku, blboune.“

„Náramek.“ Smrt odpověděl útrpným zamračením, zdviženým prostředníčkem a záhadným (a upřímě, zbytečně teatrálním) zmizením do časoprostoru.

„Bradley odešel,“ utěšoval mezitím náš hrdina Evu s nacvičeným zármutkem. „Přešel na další úroveň existence, ale je šťastný a vy…“

Nedomluvil, protože ho políbila.

„Evo,“ vydechl s hraným bezdechým ohromením. „Chci říct… Slečno…“

„Lišáku,“ sténala mu do úst, zatímco mu v návalu vzrušení – nebo možná přijetí, jako by prošla všech pět stupňů zármutku najednou – přelézala na klín. (Lišák D’Mora, skutečný odborník!) „Tohle musí… Musí to něco znamenat,“ sténala mezi polibky, zatímco mu zručně rozepínala košili.

„Já…“ Zarazil se a podíval se na košili, kterou z něj právě servala. „Jsem si jistý, že skutečně znamená,“ mluvil dál a hledal přitom něco aspoň trochu… Jak to říct? Slušných mravů, morálky… nebo aspoň náznak uměřenosti? Ale jako obvykle byl výsledek hledání zklamáním. A tak řekl: „Ale jste příliš zranitelná, přišla jste o milého, takže bychom raději neměli…“

„Ale měli,“ trvala důrazně na svém, zatímco se o něj třela pánví, a pohodila hlavou dozadu. Lišák, jenž s Evinými logickými vývody souhlasil, přitiskl rty k holé kůži výstřihu. „Bradley by… Bradley by chtěl, abych…“

Kdesi za Lišákovým pravým ramenem se ozvalo tiché prasknutí.

„Málem bych zapomněl,“ řekl Smrt, ale vzápětí se zašklebil a rychle si zakryl oči. „Ach Lišáku. Lišáku.“

„Co je?“ zavrčel Lišák netrpělivě, zatímco mu Eva překypující nádherou vmanévrovala ruce pod sukni. „Mám tu docela napilno, víme?“ ukázal k truchlící (byť naprosto rozumné!) ženě v náručí, a Smrt protočil panenky.

„Víš co? Neřeš to,“ prohlásil. „Však na to brzy přijdeš sám.“

„Na co?“ zeptal se, ale jakmile Eviny prsty (hbité! vynalézavé! hodné – a na tom trval se vší rozhodností – nedozírného zbožňování!) našly poklopec kalhot, neurčitě zasténal. „Kurva, prostě… Nech si to na později, tati, jo?“

„Náramek,“ odpověděl Smrt nesmírně samolibě (aspoň víte, kde Lišák k této nectnosti přišel), načež zmizel a nechal Evu sklouznout k Lišákovým roztaženým kolenům.

„Můžeme?“ přejela hravě rukou pod páskem trenýrek.

Lišák D’Mora, muž nesmírné sebekontroly a nejspíš hrdina všech feministek, sklouzl z koženého křesla, zvedl si ji na ramena a pohodlně se uvelebil mezi Evinými stehny, pro která by mnozí vraždili.

„Vteřinku,“ zašeptal do sametově hebké kůže a popotáhl si náramek na levém zápěstí (poslušen novoročního předsevzetí před dávnými časy, díky kterému přišel k jednomu či dvěma alternativním hříchům). „Dobrá,“ přejel nosem po materiálu, ze kterého se k jeho potěšení vyklubalo hedvábí, „tak teď můžeme.“

A když nakonec Eva Jaksevlastnějmenuje sevřela bravurně přenádhernou čáru srdce – a s ní celou dlaň – kolem Lišákova těla, zavřel oči a s pocitem čirého humanismu si řekl, že jí dá desetiprocentní slevu.

III

Management

Viola Marek byla obyčejný člověk.

Zcela tuctová osoba.

Vážně, až agresivně normální, minus jedna či dvě mouchy. Zejména jedna muška, ale nemá cenu předbíhat.

Konec konců jste se sotva potkali.

„Jsem doma,“ zavolala Vi do rozlehlé haly sídla Parkerových. Odložila jeden ze dvou veselých plátěných pytlíků (plných pečlivě vybraných řeznických produktů, čerstvě napečeného rustikálního pečiva z nejlepšího italského tržiště na Streeterville a té příšerné sycené vody, kterou měli právě ve výprodeji ve Whole Foods) na studenou mramorovou podlahu a natáhla se k ozdobnému mahagonovému zábradlí. „Byl jsi hodný?“ zeptala se potěšeně, protože na prstech nezaznamenala ani stopu po prachu.

„Ani v nejmenším,“ rozlehl se ozvěnou hlas Thomase Edwarda Parkera IV z nejbližšího obýváku. „Fakt, že se vůbec ptáš, se mě hluboce dotkl.“

Nechala druhý pytlík s nákupem být a nakoukla do salonu, kde seděl v jednom z viktoriánských křesel. Stěny byly v opojném smaragdovém odstínu pozlaceného věku, zdobené pruhy tisků v pařížském saténu. Mahagonové obložení hladilo – něžně jako Adam boží ruku – světlo proudící dovnitř vitrážovými okny vedle krbu dopadalo na jediného uživatele místnosti a zdůrazňovalo zlatavou korunu jeho vlasů.

Vi zavrtěla hlavou. „Tome,“ zabědovala a opřela se o zárubeň, „zkoušel jsi vůbec něco z věcí, které jsem ti navrhla?“

„Co, rozjímat o životě? No jasně,“ popotáhl (otravná přetvářka, ale snadno k přehlédnutí), vstal a nemotorně se ohnal po váze stojící na zdobném neoklasicistním podstavci.

Za jiných okolností by šlo o nebezpečný pohyb. Tomova ruka ale křišťálem prošla skrz. Zamračil se.

„Vypadá to, že moc škod nenadělám,“ cvrnkl okatě do vázy prstem.

Vi, která v životě prošla horšími věcmi než neschopností rozbít vázu s hodnotou trojnásobku jejího ročního platu, hbitě zamaskovala podrážděné odfrknutí. Technicky vzato nebyl Tom Parker ten nejhorší klient, se kterým musela pracovat, protože k ní neměl přístup ani neznal její e-mailovou adresu, takže ji mimo pracovní dobu neobtěžoval, ani neposílal memečka. Vlastně nebyl tak docela klient a z určitého úhlu pohledu nebyl ani skutečná osoba. Ale byl problémem.

Veškeré pokusy o sarkastické poznámky by tedy navzdory uspokojení byly zcela marné.

„Nesmíš na sebe být tak tvrdý,“ připomněla mu tenhle týden snad po desáté. „S dostatečnou rozhodností určitě dokážeš napáchat docela obstojné škody, víš?“

„Vy liberálové,“ povzdechl si Tom rozladěně, až se místnost otřásla. „Vy a váš nevyléčitelný optimismus. Chce se mi z něj blít.“

(Těžko posoudit míru upřímnosti všech sarkastických poznámek ohledně Violina progresivismu. Asi si za to mohla trochu sama všemi těmi tričky s nápisy „Sežerte boháče“ a svou sbírkou brakových romanťáren, které nechávala cíleně povalovat po domě; Tom se také nikdy netajil svým postojem k dani z nemovitostí. Na druhou stranu neměl rád červené klobouky, takže se to snad dalo nazvat remízou. Přesto…)

„Ano, víme,“ připomněla.

„Jak sama se sebou vůbec vydržíš?“ kopl bezmocně do stoleté tapiserie, zatímco Vi došla k názoru, že ji rozhovor nebaví, a prostě se vrátila zpět do haly k lákavým pytlíkům plným chutného masa.

Tom naneštěstí letěl za ní silou vánku nedávno opravené klimatizace (nehorázně drahé, naprosto příšerné z hlediska údržby, ale který solventní kupec by netoužil po dekadentním chladivém, dvacetistupňovém podzimním vzduchu?) a neklidu. „Celý den se producírovat po světě, sdírat mou rodinu – a všechny ty prachy,“ kvílel jí v patách s rukama nad hlavou, aby vzápětí prošel zdí do kuchyně. „VYHOZENÉ OKNEM…“

„Jak můžu sama se sebou žít?“ zopakovala s pozvednutým obočím, zatímco měnila vodu kytici bílých tulipánů (mimosezónních, upřímně oplzlých, Kriste pane, vždyť jí ten barák luxuje konto, ale bílé tulipány tak dokonale šeptaly světu představy přepychu a vkusu…). „Ve svém těle, zcela živá,“ odpověděla.

Dobře věděla, že plýtvat na něj sarkasmem samozřejmě bylo hloupé, naštěstí (nebo spíše naneštěstí) však zjevně minula cíl.

„Ale no tak,“ okamžitě se ušklíbl, „zcela živá?“

Ztuhla a bojovně se naježila.

„Ano,“ zamířila k lednici s náručí plnou lahví vody LaCroix. V naleštěných dveřích nejnovějšího modelu kuchyňského spotřebiče viděla neklamné známky, že si Tom našel zdroj odpolední zábavy, takže rychle a pečlivě otevřela dveře tak, aby neviděla jeho právě se rodící povýšený výraz.

„Vím, co nosíš v kabelce,“ oznámil temně. „Krabičky od džusů jsou chytrý nápad, ale kolik prohlídek jsi tu už měla? A nikdy jsi nic nesnědla,“ přeletěl k lednici, zatímco do ní rovnala plechovky. „A okolo pokoje s babiččiným růžencem chodíš širokou oklikou,“ pokračoval vítězně, „a nikdy si neprohlížíš svůj odraz…“

„Protože nesnáším své vlasy,“ skočila mu ostře do řeči.

„Hovno, Violo,“ vypískl potěšením nad rozpaky, do kterých ji dostal. „Jestli ti tohle všechno nestačí, tak je tu pořád ještě fakt, že mě jako jediná vidíš,“ nasadil tomu korunu. „Nepřijde ti to tak trochu varovné?“

Pečlivě přerovnala moře lahví vína podle etiket.

„Tak za prvé,“ prohlásila ve chvíli, kdy se znovu uklidnila, „lidé duchy vídají běžně. A třeba jsem nějak důležitá. Pro tvůj život, smrt nebo tak něco.“ S pokrčením ramen vytáhla z nejbližšího stojánku nože na sýr Crate and Barrel s keramickou střenkou. Stojánek koupila ve dnech, kdy se jí podobné investice zdály vhodné, a ne – například – černou dírou, ve které nakonec po třech měsících utopí život a příčetnost. „To tě třeba nenapadlo?“

„Jestli mě nenapadlo, že mě vidíš právě proto, že jsi taky kurva mrtvá?“ vypálil naštvaně a založil si ruce bojovně v bok. Poskytl jí tak nerušený výhled na výstřih košile – bílé a pečlivě nažehlené s výjimkou krvavé skvrny uprostřed, kde skončil nůž – a na nahou hruď, od které se rychle odvrátila a zaměřila místo toho pozornost na krájení luxusních sýrů. „To mi tedy prozraď, Vi,“ sevřel v očekávání rty.

„Nejsem mrtvá. To ty jsi mrtvý,“ připomněla. „Když už nic, tak já jsem nemrtvá. To je velký rozdíl. A mimo to,“ pokračovala a hledala přitom plástev, kterou by naaranžovala vedle brie, „jsem se svým stavem srovnaná.“

„Srovnaná se…“ Tomovi na chvíli došla slova. „Vždyť jsi zasranej upír, Violo!“

Povzdechl si.

„Jen trochu,“ připustila. „Ne ve všech důležitých ohledech.“

A mluvila pravdu.

Mluvila pravdu.

„Jak se má duch?“ zeptala se jí kamarádka Isis Bernatová toho rána, zatímco se prodírali turisty zamořenou ulicí Magnificent Mile. „Debil jako vždycky?“

„Víceméně,“ přikývla. Isis byla osobní trenérkou, a protože ani jedna neměla pevnou pracovní dobu, jejich přátelství díky nadbytku volna jen kvetlo. (S Isis se navíc coby s démonem potkala na setkání anonymních bytostí v Old Town; to byl ale podle Vi jen nepodstatný detail.)

„Dáš si?“ nabídla jí Isis krabičku s džusem, kterou s přikývnutím přijala. Prorazila balení brčkem a srdce jí přitom poskočilo, protože myslela na lahodnější propichování; na kousání a…

„Začínáš se zase tvářit,“ upozornila ji kamarádka. Otřásla se a rychle se napila.

„Pardon,“ zabručela, „ale poslední dobou se necítím ve své kůži.“

„Vypadáš trochu bledá,“ zachechtala se Isis a vysloužila si tím úšklebek.

Na rozdíl od Vi totiž vypadala jako reklama na zdraví – jako by dostala do vínku to nejlepší z tropů, opálení a vřelost a svěžest a vypracovanou postavu ladící s povoláním. Taky byla démonem déle, plus minus pár století, a proto Vi učila, jak žít v souladu s lidskou společností.

„Džusík,“ nabídla jí tehdy prvně voskovou krabičku se zneklidňujícím žlutým úsměvem na obrázku (který navrhla Isis sama, jak se Vi později dověděla). „Připouštím, že tě lidi pak mají trochu za dětinu,“ dodala a mávla přitom rukou k rudé tekutině stoupající brčkem, „ale jestli tě soudí jen kvůli přeslazenému kukuřičnému sirupu, tak to beru jako výhru.“

„Hm,“ poznamenala Vi.

Tehdy ale bylo vše nové a čerstvé.

Viola Marek se narodila zcela normální. Hnědé oči, hnědé vlasy; dost pohledná na potěšující bližší zkoumání, ale ne dost na poutání pozornosti v davu. Nijak nevyčnívala (nakolik věděla) a neměla žádnou znepokojivou vlastnost či rys – žádné jizvy, ďolíčky, useknuté končetiny, psychické problémy; taky žádná znaménka krásy – a byla jedináčkem dvou zcela obyčejných akademiků; otec vyučoval hebrejštinu na univerzitě v Berkeley a matka novinařinu na univerzitě v Columbii.

Pocházela z rozvedené rodiny, ale kdo dneska ne?

Promovala na čelných příčkách – ale ne na nejvyšších – vybrala si studijní obor tak akorát, aby se nepředřela. Zakládala si na své pracovitosti a schopnosti nepoutat pozornost, takže když ji coby nejlepší studentku archeologie poslali na jaře magisterského ročníku (se šesti dalšími) pracovat na vykopávkách na poloostrově Bondoc na Luzonu, očekávala… No, že všechno zůstane při starém.

Ale nepočítala s kousancem.

„Zdravím,“ řekl jí ten muž; naprosto obyčejně. Matka byla Filipínka (Vi asi tedy taky, ale i když se matka narodila na předměstí Las Vegas; dědeček, kterého už nezažila, pocházel z Varšavy, a táta, kterého zažila až moc, zase z Brooklynu) a Vi si nejdřív ani neuvědomila, zda ji oslovil anglicky nebo tagalštinou. Byl bledý? Toho si také nevšimla. Jenže tehdy vůbec netušila, že se nemrtví v tropech toulají často. To byla skutečně důležitá lekce. Kulturu dostatečně oceníte až ve chvíli, kdy vás kousne jedna z pověr.

„Nazdar,“ odpověděla s normální slušností, zatímco si stínila oči a prohlížela mužovu siluetu. Později se během pečlivého studia upírů jihovýchodní Asie doví, že se mu měla dívat hlavně do očí; kdyby to byla udělala, spatřila by svůj odraz vzhůru nohama a to samo by jí na útěk stačilo.

Jenže to neudělala, byla sama a mužovy nabídky jídla a vody se zdály okouzlující a přátelské – a tehdy vážně nic nenaznačovalo, že by měla odmítnout; hlavně kvůli Violině mylnému předpokladu, že je muž členem výzkumného týmu. Nu, všechno se změnilo se západem slunce.

Když se pak Vi znovu probudila necelé dva kilometry od tábora, byla taky jiná.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji muž tentokrát určitě anglicky, zatímco si okatě olizoval prsty. Vi se podívala na břicho, kde na místě jater viděla čerstvou ránu. Domyslela si, že je dnešní ranním chodem. „Budeme se brát, lásko.“

Pak se jí v záblescích vrátila minulá noc – muž, který se změnil v divokého kance, a špičaté vysvětlení nepřehlédnutelného rozpárání.

Pamatovala si také bolest, ale necítila ji. Přišlo jí, že v její přítomnosti už podobný pocit neexistoval, a místo toho sledovala, jak se jí břicho se sluncem stoupajícím po obloze samo zahojilo.

„No teda,“ zamrkala. „Děkuju, ale nemám zájem.“

Muž nespokojeně sevřel rty.

„Ano,“ trval na svém. „Svatba.“

„Proč?“ zeptala se, ale jen pokrčil rameny.

„Osamělý,“ odpověděl, a byť šlo o rozumný důvod ke vstupu do rozumného svazku, přesto s ním tak úplně nesouhlasila.

Napálila ho šutrem přes palici, neobratně si zakryla ránu na břiše a odpotácela se zpět k tábořišti, kde si nedokázala moc dobře vysvětlit, proč po západu slunce vidí svět úplně jinak.

Jako kočka.

První pohled na vlastní ruce, které se změnily v kočičí tlapky, byl sám o sobě děsivý; a to i přes to, že úlek z nových objevů už tehdy pomalu začínala brát jako normální. Plížila se kolem, nevyspalá a naprosto vyhladovělá, a než vyšlo slunce, byla úplně vyčerpaná.

Nedokázala jíst; maso příšerně smrdělo, z mléka se jí zvedal žaludek a všem náznakům navzdory vůbec netušila, o kolik by mohlo být vše ještě horší, dokud se profesor jednou omylem neřízl, když spolu jako poslední čekali na taxík na letiště. Vůně krve – štiplavá a citrusová, ale také hutná a bohatá a s měděným podtónem, při kterém se jí z hrdla vydralo neočekávaně roztoužené zavrčení – byla pro Violin slábnoucí organismus takovou ranou, že vzdorovat nemělo smysl, a když se jí profesor podíval zděšeně do očí, přála si, aby ho varovala, že si má zkontrolovat svůj odraz.

Opravdu ji vývoj situace mrzel, ale lhala by, kdyby tvrdila, že to všechno nebylo tělesně uspokojivé. Vážně šlo o krutě euforický prožitek a žádná lidská chuť – sladká, pikantní, slaná či kyselá, ani filipínské nadání pro jejich míšení – se nerovnala chuti srdce profesora Joshe Barrona. Ani ho nemusela dochucovat.

Podle obecně přijímaných měřítek vysokoškolská studia po sežrání libovolné části anatomie člena učitelského sboru rozhodně nedokončíte, takže se ani neobtěžovala s návratem zpět do Indiany. Ale nevadilo jí, že si vybrala Středozápad jako alma mater. Navzdory počátečnímu rozčarování si teď užívala nezvykle brzkou sněhovou nadílku prostě proto, že jí nikterak nepřipomínala předchozí život. Při příletu se zimou celá roztřásla a užívala si to; skoro se přitom cítila živá, a tím pádem dokázala učinit v životě určité změny.

Chicago bylo jasná volba. Velké město znamenalo lepší maskování a Viola Marek se v milionovém davu snadno ztratila. S otcem ani matkou si nikdy nebyla moc blízká, a i v kočičí podobě dokázala stále mluvit lidskou řečí, takže doručit prosté zprávy typu „pardon, ještě se nemohu vrátit“ nebo „pardon, mám napilno“ nebyl žádný problém. Tehdy už pochopila, že když bude oběma rodičům věnovat stejnou míru nepozornosti, žádný nebude zbytečně vyvádět.

Kočky tu vlastnil kdekdo, takže si koupila klec a hezké škrabadlo s tím, že je majitelkou hyperaktivní strakaté kočky, zatímco ve skutečnosti snáze vylezla na okno (s příhodně rozbitou západkou hned vedle požárního schodiště bytového domu v Lakeview.

Vyřídila si licenci realitní makléřky, protože pro tohle povolání jí dle vlastního názoru tři čtvrtiny vysokoškolského studia stačily, a poměrně rychle si vydobyla místo v řadách prodejců exkluzivních luxusních nemovitostí v Northside. Nemusela se při té práci příliš družit, takže mívala volné noci a jistou míru svobody, díky které mohla ve dnech, kdy měla oči krvavější než obvykle, místo osobních prohlídek pracovat po telefonu.

Polorozpadlou budovu v Old Town našla při pravidelných telefonátech za účelem pátrání po nemovitostech k prodeji. Stála před ní kouřící Isis Bernatová.

„Uf,“ poznamenala hned, jak si Vi začala prohlížet ozdobnou fasádu domu z osmnáctého století, „už jsi nějaký čas nejedla, co?“

„Co prosím?“ zamračila se Vi.

„Vypadáš trochu chudokrevně.“ Divná volba slov, která soudě dle výrazu tváře – nesmírně znalé, ne tak výřečné jako u doktora nebo detektiva, spíš u ředitele nebo rodiče – nebyla náhodná.

„Děje se tu něco?“ ukázala na budovu, ze které Isis musela vyjít. Ta pokrčila rameny a zašlápla novou sportovní botou špačka cigarety.

„Pojď se podívat,“ nabídla.

Vi ji kdovíproč poslechla a následovala ji po úzkých, rozvrzaných schodech (hesla „původní podlahy!“ a „historicky autentické!“ se jí už formovala v mysli, i když prodej nakonec neklapl) a dívala se, jak s pečlivými pauzami třikrát klepe na dveře, v nichž se po chvíli otevřelo kukátko.

„Kdo je?“ zeptal se kdosi. Vi si zdáli měřily pomněnkově modré oči.

„Upír,“ pokrčila Isis rameny a Vi polekaně zamrkala.

„Vstup povolen,“ odpověděl hlas souhlasně a dveře se rozletěly. Skrývaly malý, neudržovaný pokoj s asi půltuctem skládacích židlí uprostřed a rádoby barem vedle.

„Na.“ Isis jí podávala papírový kelímek zdobený ovečkami a plný punče. „Dej si. Vypadáš vážně hladově.“

„Díky,“ odpověděla zmateně, ale kelímek si vzala. Zavířila nápojem a sledovala, jak po povoskovaném povrchu kloužou granátově zbarvené kapky. Připomínaly jí cabernet. „Co to je?“

„Nula negativní. A neboj, je od dárce.“

„Co…“

„Pij,“ nenechala ji Isis domluvit a místo toho ji za zápěstí odtáhla ke kruhu židlí veprostřed místnosti, kde ji zatlačila na sedátko. „Byla jsi už někdy na podobném setkání?“

„Na jakém?“ zeptala se a usrkla doušek.

Tak to nebyl punč. Rozhodně ne punč.

Ale chutnalo jí to. Později přijde na to, že nula negativní je její volba.

„Setkání,“ vysvětlila hostitelka. „Moc jich není. No,“ opravila se vzápětí, „pár v South Loop a dalších pár u Evanstonu. Jedno či dvě přímo v Loop, ale tam nikdo doopravdy nežije, víš, co tím myslím? Jestli ale budeš potřebovat něco na zub,“ pokrčila rameny, „tak jdi právě tam. Bankéři si dopřávají jen to nejlepší, víš? Ale je těžké je vyčenichat.“

„Jasně,“ připustila Vi chabě a znovu se napila.

„Hodná holka.“ Isis si ji se souhlasným pokyvováním prohlížela od hlavy k patě. „Vypadáš už mnohem líp. Nemáš co do pusy?“

Vi se z nějakého důvodu nechtěla přít.

„Většinou myši,“ vysvětlila a Isis zasténala.

„A to je ten problém. Potřebuješ lidi, víš? Jde to i bez zabíjení.“ Vyndala z kapsy žvýkačku. „Jestli teda naopak v zabíjení neexceluješ,“ opravila se s pokrčením ramen. „Žvejku?“

„Jasně. Teda dám si žvejku. Ne že umím zabíjet. Vraždit.“

„Každému, co jeho jest,“ ujistila hostitelka. „Já osobně nemám ráda ten bordel kolem. Se zabíjením lidí musíš být pořád v pohybu, víš? Já se musím starat o klienty. Přežít věčnost. Nemůžu pořád zdrhat,“ mávla divoce rukou. „Měla jsi vůbec někdy pizzu od Lou Malnatiho? Tu pravou? Skvělá chicagská klasika. To mě poser,“ zasténala skoro rozkošnicky, „jak ta je dobrá! Kurva!“

„Ty jíš pizzu?“ zeptala se Vi pobaveně, usrkávajíc punče, a Isis pokrčila rameny.

„Nejsem upír,“ ukázala na sebe. „Já jíst můžu.“

„Ale není…“

„Bez zeleniny,“ otřásla se. „Ta všechno jen rozmočí.“

„Cože?“ zamrkala Vi zmateně. „Jo aha, pizzu.“

„Pizzu,“ vydechla Isis šťastně. „Musíš si občas dopřát. Jasně, krev je základ,“ dodala a ukázala na Violin kelímek, „ale já mám prostě vytříbenou chuť.“

„A čím se živíš? Myslím, kde pracuješ?“ položila Vi podle svého zcela normální otázku, na kterou místo odpovědi obdržela vizitku.

„Osobní trenérka,“ přečetla si. „Pizza je přepych,“ poznamenala Isis a ukazovala přitom nádherně vypracované stehenní svaly, „ale jak už jsem řekla, jednou za čas prostě musíš.“

„A co to cigáro?“ Vi stále ještě pochybovačně prohlížela vizitku. „Equinox,“ přečetla nahlas „není to fitness, je to život.“

„Život,“ zopakovala Isis se smíchem. „Není to k popukání? Div se tu nepotrhám. A kouření je jen zlozvyk. Všichni nějaký máme,“ natáhla si nohy pohodlně do středu kruhu. „Ty mé jsou cigarety a lidstvo.“

„Přestaneš někdy?“ pokusila se Vi o vtipnou poznámku a vysloužila si pozorný pohled.

„Děláš si legraci?“

Trochu, ale Vi nikdy neuměla oslnit na první dobrou: „Tak trochu.“

Isis si ji dále mlčky měřila pohledem.

„Líbíš se mi,“ prohlásila nakonec a posunula nohy stranou, jako by někdo šel kolem. „Připadáš mi v klidu.“ Krátce se odmlčela. „Jaký máš názor na další vraždění?“

„Zabila jsem jednou,“ připustila. „Stálo to za prd.“

„Výčitky,“ vzdechla Isis soucitně. „To je reflex na hovno.“

„Takže nejsi vůbec člověk?“ zeptala se Vi po dalším doušku nikoli punče. Isis zavrtěla hlavou.

„Obecně se nám myslím říká ‚démoni‘, ale to není docela fér,“ zaúpěla. „Kam se podělo vyvažování vlivu dědičnosti a prostředí, co?“

„Podle mě se tě tak docela netýká,“ protáhla Vi zamyšleně, ale vtom si muž – nebo něco muži hodně podobného – stojící na kraji kruhu proti dveřím odkašlal.

„Vypněte si telefony, prosím.“

„No jo,“ přidala se Isis. „Jsme tvorové, ne zvířata.“

„Slečno Bernatová,“ sykl muž netrpělivě. Démonka se s úšklebem naklonila k Vi.

„Vlkodlak,“ zašeptala a ukazovala přitom prstem. „Jmenuje se Lupo a myslí si, kdovíjak není kreativní. Jenže není,“ protočila na závěr panenky.

„Hm,“ odpověděla Vi a dál naslouchala mužově řeči.

„Vidím v našich řadách nováčka,“ říkal právě s pohledem upřeným na Vi. „Představila byste se nám, prosím?“

„Ach.“ Odkašlala si. „Hm, jistě. Ahoj, jsem…“

„Postavte se, prosím,“ pobídl ji Lupo energicky, takže hned vyskočila na nohy a neurčitě se přitom cítila jako bambula, jak si ji tak všichni ostatní prohlíželi.

„Zdravím,“ zamávala nervózně. „Jmenuju se Viola…“

„Ahoj, Violo,“ odpovědělo osazenstvo jednohlasně.

„… a jsem…“ Tady zaváhala. „No, hm. Asi byste řekli, že jsem…“

„Nahlas,“ zašeptala Isis s úsměvem, který Vi nevnímala.

„Jsem upírka,“ dořekla mdle.

Pak se s očekáváním rozhlédla.

„Jestli jste upírka,“ prohlásil muž po levici, „tak proč nechodíte na noční setkání?“

„No,“ přidala se žena napravo od Violy. „Neplatí pro vás náhodou jisté klíčové pravidlo ohledně slunce?“

Isis vyprskla smíchy a v přehnaně opovržlivém gestu si hodila nohu přes nohu. „Vy jste tak nekulturní hovada,“ sdělila účastníkům. „Fakt nevím, jaký řvavější důkaz evropských předpojatostí byste ještě chtěli.“

„Nejsem jako Drákula,“ přikývla horlivě Viola a pokračovala ve výkladu (vynechala přitom antisemitskou rovinu onoho známého románu, na kterou dle všech předpokladů neměli čas). „Jsem, hm. Technicky vzato aswang.“ Pořád ještě si na to slovo nezvykla, a to navzdory pečlivému studiu. Neustále měla dojem, že ve vzpomínkách dvou generací marně hledá slova neznámého jazyka. „Pokousali mě na Filipínách.“

Ozval se neurčitý, nesouladný šum, trochu připomínající šeptaný souhlas, skoro až soustrast.

„Jihovýchodní Asie,“ zaúpěl Lupo účastně a zjevně v souladu s náladou v pokoji. Přitom Vi věnoval snad utěšující pohled. „Tyto končiny jsou i pro nás trochu minovým polem.“

Všimla si, že má laskavý obličej samou jizvu.

„No,“ protáhla Isis, a aby řeč nestála, dloubla Violu nohou do podkolenní jamky, „a co tě přivádí do našeho kruhu zvrhlíků?“

„Pracuju jako realitní makléřka,“ vysvětlila. „Jen jsem si chtěla obhlédnout budovu.“

„Aha,“ poznamenala Isis nakysle do souhlasného spikleneckého bručení celé skupiny a s pevně sevřenými rty dodala: „Nehodláme prodávat.“

„Isis,“ vzdechl opět Lupo a prohrábl si konečky kaštanově hnědého vousu, žíhaného šedí. „To jsem měl říct já.“

„No ale neprodáváme, ne?“ odpálkovala ho a Vi zaznamenala narůstající bojovný podtón.

„Jen jsem se dívala,“ vysvětlila co nejrychleji. „Vůbec jsem netušila, že zde je něco… takového,“ připustila, protože se jí momentálně nedostávalo slov. „Snažila jsem se zorientovat, víte… sehnat ‚skutečnou práci‘ a to všechno okolo…“

„Skutečnou práci máme všichni,“ prozradila Isis. „Tady Lupo pracuje jako drogový poradce.“

„Sám jsem chvíli válčil s heroinem,“ dodal v odpověď na Violin překvapený výraz. „Je dobré najít smysl života.“

„Já zase pracuji jako programátor,“ přidal se muž po Lupově levici. Přitáhl tak na sebe Isidinu pozornost.

„Ty jsi hacker,“ opravila ho s úšklebkem. „A těmi clickbaitovými sračičkami, které prezentuješ veřejnosti jako skutečnou práci, nikomu nepomáháš. On je víl,“ zabručela přes rameno k nové kamarádce. „Ne že ho nasereš. Jinak tě bude strašit po nocích a rozmrdá ti harddisk.“

„Beru na vědomí.“

„Já jsem bankéřka,“ prohlásila ženština po Violině pravici. „Dělám v elektronickém bankovnictví.“

„Trollka,“ zakašlala Isis do dlaně. Žena pevně sevřela ústa.

„Barmanka,“ ozvalo se od jiné dámy s lehce francouzským přízvukem. Violu na chvíli tón hlasu okouzlil; měla dojem, že ji někdo praštil palicí, a když ji znovu probral k životu, jako první spatřila rudé rty, hluboce modré oči, záblesk dokonalého chrupu…

„Siréna,“ šťouchla ji Isis do žeber a založila si ruce na prsou. „Radši se jen dívej. Chápeš doufám, co tím myslím.“

„Aha, ale všechno je v pořádku. Jsem na kluky,“ ujistila Vi sirénu.

„Zatím,“ pohodila dotyčná blond vlasy, jako by jí snad právě hodila rukavici.

„Starým zlozvykům,“ zopakovala pomalu. „Jako například…?“

Ta zamyšleně zamrkala.