THE KINDRED’S CURSE SAGA

Spark of the Everflame

Copyright © Penn Cole, 2021

Translation © Olga Raclavská, 2024

Mapa © Paulina Czaplińska

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-525-6

ISBN mobi: 978-80-7689-526-3

Říše Emarionu

Lumnos, říše světla a stínu

Tam, kde světlo plane jasně, stíny krutě tnou,

modré oči sledují tě dnem i noční tmou.

Fortos, říše síly a udatnosti

Zraky všech i ostří meče mají rudou líc,

zocelí tě, sjednotí, či pošlou smrti vstříc.

Faunos, říše šelem a bestií

Zvláštní tvorové se plíží tam, kde zlá je zem,

divoké ty žluté oči vládnou tady všem.

Arboros, říše kořenů a trnů

Mechů zrak, ten pohled zlý, je tvrdý jako led,

nejkrásnějším květinám též kane z trnů jed.

Ignios, říše písku a plamene

V duši žár, kde jasný plamen prozařuje noc;

právě tam prach pouště skrývá jejich žhnoucí moc.

Umbros, říše mysli a tajemství

Oči a též srdce jejich černočerné jsou,

políbí tě, pohladí a uzmou mysl tvou.

Meros, říše moře a oblohy

Pohled jako kruté moře budí v srdcích strach,

v hloubi vod vzdor nářkům pohřbí tvého těla prach.

Sofos, říše myšlenky a jiskry

V moudrosti jak jiskra jasné skrývá se též lest,

pohled těch růžových očí smrtí tvojí jest.

Montios, říše kamene a ledu

Jejich tvrdý pohled je jak fialkový sen,

sežehne tě krutým mrazem v tvůj poslední den.

Pro všechny, jejichž jiskru
se někdo snažil uhasit,

a pro ty, kteří vás milují právě proto,
že záříte tak jasně.

Prolog

O tom, jestli ta událost byla požehnáním, nebo prokletím, se ještě dnes vedou vášnivé debaty.

Kdybych tehdy sebrala odvahu vstoupit do té temné uličky a vyslechnout si slova, která onen pohledný, zjizvený cizinec pošeptal mé matce do ucha, třeba by alespoň někdo z nás mohl zemřít o poznání dřív. Možná dokonce my všichni.

Nebo kdybych přišla jen o pár minut později, vzala matku za ruku a přesvědčila ji, aby se mnou odešla z města a následovala mě po lesní cestě k našemu malému domku uprostřed mokřadů, třeba by všechna její tajemství i ta, jež musela skrývat kvůli mně, zůstala pohřbená hluboko v emarionské půdě. A třeba jejich místo nemuselo zaujmout tolik těl.

Jisté je pouze jedno: zmizení mé matky o tom horkém, proklatém odpoledni spustilo řetězec nečekaných událostí s tak dalekosáhlými důsledky, že ani samotní bohové by nedokázali předvídat to, co se později odehrálo.

A právě tady začíná můj příběh.

První

KAPITOLA

Mrtvý pacient, opilci a k tomu krvavé slunce opravdu nejsou předzvěstí dobrého dne.

Na cestě domů mě doprovázelo nepříjemné, oplzlé a nesrozumitelné pokřikování ovíněných hýřilů, kteří se motali prašnými uličkami Města smrtelných. Ačkoliv jsem se všem šmátravým rukám vyhýbala obloukem, zastřeným pohledům zarudlých očí, jež mě sledovaly s až příliš velkým zájmem, jsem uniknout nedokázala.

Krvavé slunce tomu také nepomáhalo. Za úsvitu se snesla hustá mlha a s ní se město ponořilo do tajuplného rudého světla. Když pak zářivý kotouč vystoupal na vrchol nebeské klenby, letní žár byl najednou o něco nesnesitelnější, hustší, zlověstnější.

„Jak já tyhle dny nesnáším,“ zamumlala Maura.

Loupla jsem pohledem po malé brunátné stařeně po svém boku. Na moment se zastavila, opřela se o hůl a zvedla medově hnědé oči k obloze. Koutky úst jí znatelně poklesly.

„Den zrození je dost zlý i bez pekelného horka,“ dodala.

Souhlasně jsem zamručela. Rostoucí teploty v lidech rozdmýchávaly vznětlivost, což pro nás znamenalo víc bitek, víc zranění, a tudíž víc pacientů.

„Na ošetřovně to dnes bude učiněný blázinec,“ řekla jsem. „Můžu se tam vrátit s tebou, jestli chceš. Učnice určitě uvítají jeden pár rukou navíc.“

„Já a tvoje matka to po zbytek dne nějak zvládneme. Vrať se domů a odpočiň si. Měla jsi dnes náročnou směnu.“

Při té vzpomínce jsem sebou trhla.

Maura mi vrásčitou rukou stiskla předloktí. „Není to tvoje vina, Diem.“

„Já vím,“ zalhala jsem.

Dnes mi pod rukama zemřel jeden z pacientů.

Byl mladý – o poznání mladší, než jeho strhané rysy naznačovaly, osiřelý a semletý životem ve slumech Města smrtelných. Na pokraji vyhladovění se pokusil ukrást pečenou husu z kupcova povozu a schytal za to nůž mezi žebra. Než jsem k němu dorazila, ztratil už příliš krve a dech měl chraplavý a vlhký z propíchnuté plíce.

Nezbylo mi než ho držet za ruku a šeptat posvátné Poslední verše. Život v jeho kakaových očích pohasl, veselí vůkol však nerušeně pokračovalo dál. Nikdo se nezastavil, aby vzdal úctu jeho duši, a to ani ve chvíli, kdy jsem jeho tělo vláčela do lesa, obklopujícího naši vesnici. Chtěla jsem, aby se mohlo v klidu a pokoji rozložit, věčně spící pod pokrývkou té trochy spadaného listí, které se mi podařilo shromáždit.

Nesmyslná krutost lidského počínání mi v hrudi zažehla plamen hněvu. Rmoutí mě skon každého pacienta, ale tenhle chlapec… byl tak mladý a jeho smrt tak zbytečná, že mě tížila na ramenou, ač jsem se snažila tomu vzdorovat – stejně jako té jiskře touhy po spravedlnosti, kterou tahle událost vykřesala hluboko v mém nitru.

„Zvláštní, že zrovna v Den zrození svítí krvavé slunce,“ poznamenala jsem ve snaze změnit téma a zastrčila si za ucho pramen bílých vlasů, jejichž nepřirozený odstín ostře kontrastoval s mou sluncem políbenou pletí. Očima jsem vyhledala tu šarlatovou kouli, jež na nás zlostně hleděla z nebe. „Je to špatné znamení.“

Ve staré víře smrtelných bylo prý krvavé slunce varováním bohů, zvěstovatelem velkých změn. Jeho hrozivou pověst před mnoha generacemi upevnila občanská válka, kterou nyní nazýváme Krvavou, a to právě na počest temně rudého slunce, jež se v její předvečer objevilo na obloze. Proto jeho dnešní přítomnost na nebeské klenbě, obzvlášť v Den zrození, jistě vyvolá spekulace.

„Nesmysl,“ prohlásila Maura a mávla rukou. „Hloupá pověra, nic víc. Před dvaceti lety svítilo taky a nic špatného se nestalo.“

„Můj drahý bráška by s tebou nesouhlasil,“ řekla jsem. „V ten den, kdy zářilo krvavé slunce, jsem se narodila.“

Pozvedla obočí. „Opravdu?“

Kývla jsem. „Moc rád mi to připomíná, kdykoliv k tomu dostane příležitost.“

Dokonce i bohové věděli, že z tebe jednou bude osina v zadku, říkal mi vždycky křenící se Teller a hned nato pokaždé utekl, abych se po něm nemohla ohnat.

Při té vzpomínce jsem se usmála, ačkoliv mou mysl zastíral neklid. Přestože se Maura snažila působit lhostejně, ani ona nedokázala při pohledu na oblohu skrýt hlubokou vrásku mezi obočím.

„Máte v plánu to s Henrim nějak oslavit?“ zeptala se.

Do tváří mi stoupl ruměnec. Henri byl můj nejstarší a nejdražší kamarád. A nedávno se stal i něčím víc.

„On oslavy Dne zrození z principu odmítá,“ povzdychla jsem si. „Podle něj je to nejchmurnější den v roce.“

„Takže ani nevyužívá příležitosti k tomu, aby se mohl zadarmo opít vínem a čtveračit bez následků po městě? Jaký to vzácný mladý muž.“

„Věř mi, Mauro, kdyby to víno připravili smrtelní, Henri by čtveračil jedna radost. Čtveračil by po celém Městě smrtelných. Čtveračil by v křovích, v zapadlých uličkách, počtveračil by si oblečení –“

Lehce si odfrkla. „Copak má nějaké výhrady vůči vínu Dědiců?“

„Má výhrady vůči Dědicům.“

„To tedy vysvětluje, proč mu Den zrození tak moc leží v žaludku.“

„To ano.“

Ačkoliv byl Den zrození jedním z našich nejokázalejších a nejvýstřednějších svátků, smrtelní se na něj dívali skrz prsty. Právě v tento den před mnoha tisíci lety se v našem světě zjevili Spříznění, devět nesmrtelných sourozenců, kteří poté, co uprchli ze svého zkázou stiženého světa, uzavřeli magickou úmluvu – pakt Zrození. Každý ze Spřízněných se totiž zamiloval do jednoho z obyvatel Emarionu. Ale místo aby jen sledovali, jak jejich milovaní scházejí stářím a umírají, rozhodli se vzdát se svého věčného mládí a svázat své životy se smrtelnými milenci.

Kouzlo Zrození Emarion rozdělilo na devět říší, z nichž každá získala jméno po jednom ze Spřízněných a spolu s ním byla prodchnuta magií svého patrona z řad bohů a bohyní.

Potomci vzešlí z jejich svazků, rasa bytostí, jimž nyní říkáme Dědicové, měla z rozhodnutí Spřízněných svým říším vládnout a nastolit v nich mír a blahobyt pro obě rasy, aby zde mohly žít bok po boku. Den zrození měl jak smrtelným, tak Dědicům tento vznešený cíl připomínat.

Ale jak už to s přáními rodičů někdy bývá, věci se nevyvinuly úplně tak, jak si je vysnili.

„Zajímalo by mě, jak tenhle den slaví Dědicové,“ zamyslela jsem se a zahleděla se nad střechy domů. V dáli se chvěly slabé obrysy impozantních věží královského paláce.

„Moje sestřenice tam pracuje a podle ní z toho až přechází zrak. Přes den máchají pentlemi a uždibují ovoce na loukách a večer protančí na bále, odění do překrásných šatů a ozdobení šperky. Hory a hory jídla, kam až oko dohlédne, a hudba hraje do samého úsvitu.“

„To se mi zdá fér,“ protáhla jsem. „Koneckonců je to jejich den.“

Skutečně, byl to přece den, kdy podědili vládu nad naším světem – jeden z mnoha darů, které získali od svých božských rodičů. Naši smrtelní předkové k nám tak štědří nebyli.

„Podle mě je to pěkná hanba,“ rozčilovala se Maura. „Dnešek má být symbolem sjednocení Dědiců a smrtelných, a oni stejně udělají všechno pro to, aby si nás podmanili.“

„To je ale překvapení,“ pronesla jsem s kamennou tváří. „Obvykle bývají přece tak laskaví a vlídní.“

Přes všechen sarkasmus musím přiznat, že jsem osobně žádného Dědice nikdy nepotkala. Ačkoliv jsem vyrostla kousek od Lumnosu, hlavního města naší stejnojmenné říše a domova šlechty, bylo to jako bydlet na druhém konci světa. Už coby malé holčičce mi matka zakazovala mít s nimi cokoliv společného. Nejíst jejich jídlo, nepít jejich víno. Nechodit do města Lumnos. Dokonce jsem Dědice ani nesměla léčit.

Jediná věc, před kterou mě nemohla ochránit, byl občasný kontakt s krutými, chladnokrevnými příslušníky královské gardy, kteří hlídkovali v ulicích Města smrtelných. Dnes jako by se však po nich slehla zem. Král, jenž nás ráno uchlácholil darem v podobě vína, své stráže stáhl do paláce a nechal nás, ať se o sebe pro dnešek postaráme sami.

„Jdu na ošetřovnu.“ Maura se zastavila u známé křižovatky, poškrábala se na noze a přejela pohledem přecpané ulice, obočí stažené starostí. „Určitě zvládneš dojít domů sama?“

„Jen běž, všechno bude v pořádku.“ Poplácala jsem střenku jedné ze dvou dýk, které mi visely u boků. „Dokážu se o sebe postarat. Navíc pochybuju, že by někdo vztáhl ruku na dceru obávaného Andreje Bellatora a riskoval tím jeho hněv.“

Po tváři se jí rozlil úsměv. „Tvůj otec je dobrý člověk. Emarionská armáda s jeho odchodem na odpočinek přišla o skvělého vojáka.“

„Však mi to připomíná každý den,“ mrkla jsem na ni.

Zasmála se a s mávnutím se obrátila k odchodu. „Požehnané Zrození, Diem!“

Také jsem na ni mávla a otočila se na patě vysoké boty směrem k nebezpečnější jižní části města. Bez Maury na mě nyní palčivě doléhalo, jak moc napjatá kolem panuje atmosféra.

Navzdory dusnému horku jsem si přitáhla plášť blíž k tělu. Představoval asi stejně účinnou ochranu jako můj nepřátelský, podmračený výraz.

Toužila jsem se jen vrátit do bezpečí našeho rodinného domku. Na agresivní ožraly, kteří se potloukali po ulicích, jsem byla zvyklá, ale dnes to všechno působilo… jinak. Jako by se Město smrtelných proměnilo v troud, jejž od překotného vzplanutí dělí jediná jiskra.

Víno Dědiců bylo okořeněné trochou magie, aby si jeho pijáci užívali povznesené nálady dlouhé hodiny, v opojení nekonečných vln dokonalé blaženosti. Na smrtelného navíc účinkovalo ještě silněji. Ženy ve Městě smrtelných se bohužel klidu a ticha nějakou dobu nedočkají.

A ovíněných mužů tu hýřilo víc než dost – dokonce tolik, že jsem se musela proplétat davy shromážděnými na každém rohu. Většina z nich měla jen neškodné narážky, jiní se však uchylovali k oplzlejším výrazům, někteří dokonce k násilí.

Přestože jsem jim nevěnovala pozornost, ruce mi volně spočívaly na střenkách dýk, které se při každém kroku pohupovaly spolu s mými boky v tichém varování.

Za přivřenými okenicemi a zataženými závěsy jsem viděla nervózní pohledy žen, jež se duchapřítomně rozhodly zamknout se doma.

„Koukni na tu krasotinku,“ zachechtal se kdosi těsně za mnou.

V mém směru klopýtali dva muži, dostatečně blízko na to, aby mě ovanuly alkoholové výpary. Z korbelů v jejich rukách šplíchala jantarová tekutina.

Tiše jsem zaklela. Příliš jsem se zahloubala a nevšimla si, že se ke mně tolik přiblížili. Otec by byl zklamaný. Při tréninku mi neustále vtloukal do hlavy, ať nikdy nepřestávám dávat pozor na svoje okolí, obzvlášť v uličkách tohohle zločinem prolezlého města.

Smrtící úder ti nikdy nezasadí nepřítel, který zaútočí přímo, učil mě. Udělá to ten, který se skrývá ve stínech a vyčkává. Ten, který udeří ve chvíli, kdy konečně odvrátíš zrak. Takových predátorů by ses měla bát.

Byla jsem si vcelku jistá, že tihle dva slizouni představují spíš nepříjemnost než hrozbu, ale přesto jsem sevřela dýky o něco okatěji.

„Hele, ta bude nějaká vostrá,“ zablábolil ten vyšší a trhl bradou směrem k mým zbraním.

„Mám rád, když se bráněj,“ ušklíbl se ten menší. Lokl si vína a přejel si jazykem přes špinavé zuby. Málem jsem při tom pohledu vyzvrátila oběd.

Dlouhán vytáhl bojový nůž a protočil si ho v dlani. „Ty máš ale pěkný velký nožíky. To se na takovou malou dámu ani nesluší. Myslím, že bys nám je měla dát, než si ublížíš.“

„A taky všechny prachy,“ dodal ten menší. Oddělil se od svého kumpána, aby se mi dostal do zad.

Udělala jsem úkrok stranou, abych mu zahradila cestu, ačkoliv jsem teď stála zády k temné uličce, z níž mi naskakovala husí kůže. „Nemáte, chlapci, lepší věci na práci než obtěžovat ženy na cestě domů?“

„Vobtěžovat?“ Menší si položil ruku na hruď, jako bych mu ublížila. „Jenom oslavujem Den zrození.“

Pozvedla jsem obočí. „Pochybuju, že by požehnaná matka Lumnos takové oslavy schvalovala.“

Jeho výraz ztrpkl. „Pak teda může požehnaná matka Lumnos zmrznout v ledovcích pekelnejch a ty svý povedený příbuzný vzít s sebou.“

Vstaly mi vlasy na zátylku. Rouhání vůči Spřízněným se trestalo smrtí a Dědicové platili tučné sumy všem smrtelným, kteří byli ochotní obrátit se zády ke svým druhům a nahlásit je jako kacíře. Pokud tenhle muž přímo přede mnou dokázal tak bezostyšně urážet bohyni Lumnos, nepočítal s tím, že odsud odejdu živá.

Což znamenalo, že musím okamžitě vypadnout.

Couvla jsem o pár dalších kroků a riskla rychlý pohled přes rameno. Příliš pozdě mi došlo, že ulička za mnou končí cihlovou zdí.

Dlouhán se zamračil a předklonil se. „Co to máš s vočima, holka?“

Zamžourala jsem ve snaze je skrýt, ale škoda už byla napáchána.

„U Fortova pytle, vona je jedna z nich.“

„Ty seš Dědička?“ sykl ten menší. Nemotorně se pokusil vytasit nůž, ale pak si to radši rozmyslel a zarazil se.

Obrátila jsem oči v sloup. „Kdybych byla Dědička, proč bych asi žila v téhle zatracené díře?“

Vysoký muž přistoupil o krok blíž. „Tak proč je nemáš hnědý?“

Smrtelní mohli mít pouze hnědé oči – další následek kouzla Zrození. Dědicové si všechny hezčí barvy duhy nechávali pro sebe, stejně jako to dělali s ostatními krásnými věcmi v Emarionu. Dědicové každé říše měli odlišnou barvu očí a potomci bohyně Lumnos se pyšnili různými odstíny modré. Nedovedu si představit, jak by si někdo mohl splést silné a bezchybně krásné Dědice s obyčejnými smrtelnými, bez ohledu na barvu duhovek.

Právě tahle vlastnost mě zachraňovala. Když moje hnědé oči a kaštanové vlasy začátkem puberty náhle ztratily barvu, byl to právě můj tuctový obličej, vytáhlé tělo a celková průměrnost, které nakonec všechny přesvědčily, že nejsem Dědičkou Lumnosiny krve v přestrojení.

„Jako malá jsem onemocněla a oči mi vybledly,“ řekla jsem rychle. „A teď mě omluvte…“ Naznačila jsem pohyb směrem k nim, ale oni zůstali stát na místě.

„Pokud nejseš Dědička, dokaž nám to.“ Menší muž vytáhl nůž z pochvy a namířil na mě. „Dokaž nám, že můžeš krvácet.“

K mému rozčilení se jednalo o chytrou výzvu. Dospělí Dědicové měli kůži tvrdou jako ocel, odolnou vůči zbraním smrtelných. Kdybych byla jednou z nich, jeho nůž by mi neublížil. Ale jako smrtelná…

Přistoupil ještě o něco blíž a zamával mi čepelí tak blízko před obličejem, že jsem mohla vidět zaschlou krev na jejím ostří.

„No tak, holka. Ukaž nám ruce.“ Ošklivě se usmál. „Tak moc ti neublížím.“

Prsty mi cukaly nutkáním tasit vlastní dýky. Mohla bych využít otcův trénink, rozsekat jim ruce, tváře, rozkrok… Tak snadno bych mohla uniknout, aniž by kdokoliv musel zemřít.

Ale kdybych je zranila, nevyhnutelně by skončili na ošetřovně. Na mojí ošetřovně.

Při představě, že bych naše mladé učnice odsoudila k péči o tyhle surovce, se mi zhoupl žaludek. Sama jsem za ta léta v zácviku většinu Dnů zrození strávila snahou vyhýbat se pěstem a šmátravým rukám.

Někde na okraji mé mysli však číhala jakási chladná otupělost. Mohla bych je pořezat o něco hlouběji, zacílit na tu správnou tepnu. Mohla bych zajistit, že se z téhle nebo kterékoliv jiné temné uličky už nikdy, nikdy nevymotají. Třeba by pak na světě všem bylo líp.

Ještě nikdy jsem nikomu nevzala život. Jako léčitelku mě vázala přísaha, že budu pomáhat, ne ubližovat. A nechtěla jsem si hrát na boha jako krutí Dědicové, kteří rozdávají smrt jako obyčejné karty.

Ale pokud by byl v sázce můj vlastní život…

Hlavně přežij, ozvala se mi v hlavě otcova slova. Za každou cenu, ať to skončí jakkoliv. Nejdřív přežij, následky se můžeš zabývat potom.

Stalo se to téměř nepostřehnutelně rychle. V jednu chvíli po mně ten chlap máchl nožem a já ucítila chladný závan vzduchu na žebrech, jak mi špička čepele roztrhla tuniku. Hned nato moje končetiny nalezly rytmus válečné melodie, kterou moje tělo dokázalo zazpívat i ve spánku.

Bylo až příliš snadné vyhýbat se jejich neohrabaným, alkoholem zpomaleným úderům a zasazovat jim své vlastní. Koleno do rozkroku. Dlaň do hrtanu. Hrst prachu vržená do očí. Každý útok je měl ochromit tak akorát.

Dlouhán s vřískotem padl na kolena. Po tvářích mu tekly slzy, jak se jeho oči pokoušely zbavit hrubých nečistot.

Jeho kumpán se válel na zemi, držel se za hrdlo a lapal po dechu. „Seš mrtvá! Mrtvá!“

„Říkal jsi, že chceš, abych se bránila.“ Překročila jsem jejich svíjející se těla, sebrala nože a zabavila i meče, jež měli oba u pasu. Možná nemám žaludek na to, abych je zabila, ale aspoň jim zabráním, aby si svůj vztek vybili na první ženě, která jim přijde do cesty.

Kopla jsem jim do očí další oblak prachu, což u nich vyvolalo čerstvou várku úpění. „Abyste si to pamatovali, až budete chtít příště napadnout nějakou ženu.“

„Za tohle zaplatíš!“

„Až já tě najdu –“

„Požehnané Zrození!“ pronesla jsem sladce. V doprovodu salvy urážek jsem vyběhla z uličky zpět na hlavní cestu.

Rozruch ke mně přitáhl pozornost. Lidé natahovali krky, aby se podívali, kdo jsem a co jsem udělala. A vzápětí ke mně mířila skupina čtyř ozbrojených mužů.

„Hej, ženská,“ zavolal na mě jeden z nich. „Co se děje?“

Paráda. Pokud jsem něco potřebovala míň než čelit dvěma naštvaným chlapům s noži, bylo to čelit šesti naštvaným chlapům.

Mou pozornost přitáhl nedaleký průchod, který vedl k až příliš známé spleti uliček. Přikradla jsem se k němu a cestou si přes hlavu přetáhla kapuci.

„Ty tam,“ zvolal muž znovu. Jeho kroky zrychlily. „Zůstaň stát.“

„Ta čubka mě napadla a ukradla mi zbraně!“

Svraštila jsem obličej. Do prdele.

Z uličky opodál vyklopýtal dlouhán a ukázal na mě prstem. Oči mu žhnuly nepříčetnou zlostí. „Zastavte ji!“

Žíly mi zaplavila vlna adrenalinu a já se rozběhla o překot průchodem.

Tyhle uličky jsem znala dobře. Nejednalo se o nejchudší část Města smrtelných, ale zato byla nejpochybnější – takové to místo, kde najdete každičký hřích. Říkali mu Rajská čtvrť, což mohl být ironický, nebo naopak přiléhavý název, v závislosti na tom, co jste tu hledali.

Jako léčitelku mě vždycky přitahovali ti nejzranitelnější pacienti: společnice zbitá do krve svým klientem, zoufalý narkoman předávkovaný magickými drogami nebo třeba hladový zlodějíček, který přišel o ruku, když si vyhlédl špatnou oběť k okradení. Má ochota vyslyšet jakékoliv volání o pomoc bez ohledu na nebezpečí nebo stav okolí mě často zaváděla právě do stinného labyrintu Rajské čtvrti.

Za mnou se rozléhal křik, prozatím vzdálený, ale postupně nabývající na síle. Příliš mě zpomalovaly ukradené zbraně. Vrhala jsem se vlevo, vpravo a pak zase vlevo bez jasného cíle, až můj pohled padl na ženu, která se opírala o otevřené dveře. Sukni měla vykasanou a výstřih rozhalený.

„Daruju zbraně,“ vyrazila jsem ze sebe, jakmile mě od ní dělilo pár kroků. „Máš zájem?“

Podezřívavě si mě prohlédla. „Tady není nic zadarmo.“

Hlasy se blížily.

„Fajn.“ Trhla jsem bradou za sebe. „Tak jim neříkej, žes mě viděla. Víc nechci.“

Pokrčila rameny, vzala mi zbraně z náručí a hodila je do dřevěné bedny za dveřmi.

„A neukazuj jim to,“ varovala jsem ji. „Ožralům se očividně nelíbí, když je odzbrojí ženská.“

Vědoucně se pousmála. Poté kývla k uličce vlevo. „Běž tamtudy.“

Vrhla jsem po ní vděčný úsměv a vyrazila sprintem ve směru, který mi ukázala. „Ta malá cuchta vzala nůž i mně! Běžela vpravo. Chyťte ji a přiveďte mi ji sem. Štědře se vám odměním, chlapci.“

Říkejte si o ženách z Rajské čtvrti, co chcete, ale věrnost se jim nedá upřít.

Zatímco jsem se řítila hlouběji do temnoty spletitých uliček, šarlatové sluneční paprsky postupně schovával baldachýn potrhaných markýz. Cítila jsem na sobě tíhu pohledů zvědavých očí, skrytých ve stínech vchodů. Sledovaly mě. Hodnotily. Některé ze zchátralých budov ve mně vyvolaly vzpomínky na předešlé návštěvy, ale neodvážila jsem se dát najevo, že tohle místo poznávám.

Z ulice za mnou se stále nesly hlasy. Přitiskla jsem se ke zdi ve snaze vyhnout se těm několika málo paprskům světla. Jako malá jsem si představovala, že stíny jsou hmotná substance, jakási velká deka, do níž se mohu zahalit a schovat se tak před světem. To samé jsem udělala právě teď a úpěnlivě svou starou přítelkyni temnotu prosila, aby mě skryla.

Mou pozornost náhle upoutal záblesk rudé. Známé rudé – jasné, měděné, proměnlivé jako tekuté hedvábí. A svázané do drdolu na jejím temeni jako obvykle.

Matčiny jedinečné vlasy bych poznala i v davu tisíců lidí, ale v tomto hnědošedém moři bylo téměř nemožné tak živý odstín přehlédnout.

Stála ke mně zády, tvář měla skrytou a přes útlá ramena přehozený známý plášť. Jeho skvrny a potrhané cípy v sobě měly obtisknutý příběh mého dětství – drobné spáleniny od ohně v našem krbu, šmouha od Tellerových ruček upatlaných od borůvkové šťávy, zašitá díra vzniklá při pádu ze splašeného koně, který matku shodil přímo do otcovy ochranitelské náruče.

Ztuhla jsem a zdusila překvapené vyjeknutí.

Vidět ji tady nebylo nic nezvyklého; koneckonců sama také léčila pacienty z Rajské čtvrti. Ne. Na místě mě zmrazil pohled na muže stojícího naproti ní.

Nemohli se od sebe lišit víc. Zatímco má matka byla drobná, nenápadná a oděná v jednoduchých šatech, tenhle muž působil jako polobůh, jenž svůj původ okázale vystavuje na odiv.

Dokonce i z dálky se nedalo pochybovat o tom, že má oděv ušitý z nejkvalitnějších látek. Černý brokát jeho kabátu, jenž spadal až na zem a zdobilo ho spletité vyšívání a zlatem protkané lemy, se i v okolním přítmí měňavě mihotal. Linie šatu dokonale obepínaly každý sval, které mu ani zdaleka nescházely. Vysoké boty měl nablýskané a jako by se na ně vůbec nepřichytávala špína Města smrtelných, jež v mém případě pokrývala všechno, co mi patřilo.

Převyšoval matku víc než o hlavu a tuto výhodu třímal jako zbraň, tasenou a připravenou k útoku. Vypadalo to, že je o pár let starší než já, tvář měl mimořádně pohlednou, ale působila ostře a stroze, což podtrhovaly nejen jeho havraní vlasy, těsně stažené na zátylku, ale také jizva, jež dělila jeho snědou pleť: bledé, zubaté okraje staré rány se mu táhly klikatě jako blesk od límce přes plné rty a přimhouřené oči.

Chladné, netečné oči. Šedomodré oči.

Oči Dědice.

Co tady matka dělá právě s ním? Jejich nemocné sice léčila, ale nikdy ve Městě smrtelných. Kromě královské gardy by do téhle části města nikdo z Dědiců ani nepáchl, pokud se chtěl vyhnout potížím. Vystopoval ji? Nebo viděla něco, co vidět neměla?

Byla snad v nebezpečí?

Znovu u mě zafungoval otcův trénink. Pečlivě jsem si muže prohlédla ve snaze odhalit potenciální hrozbu. Rysy měl napjaté – vážné, ale nikoliv hněvivé. Silné, svalnaté paže založené na nesmírně široké hrudi. Žádní společníci ani stráže v dohledu. Jeho jedinou zbraní byl meč, neprakticky umístěný na popruhu na zádech, s drahokamy vykládaným jílcem čnějícím nad jeho ramenem. Jenom Dědic by u sebe měl něco tak nevkusného, něco, co je daleko spíš módní doplněk než zbraň určená k sekání svalů a kostí.

Napětí v mé hrudi povolilo. Třeba nakonec žádnou hrozbu nepředstavoval. Tedy až na magii. U Dědiců jeden nikdy neví. Někteří jen stěží vyčarují pouhou jiskru. Jiní dokážou utopit celou říši v temnotě.

Matka se s tím mužem hádala. Slovům jsem nerozuměla, ale její řeč těla byla nezaměnitelná. Tímhle způsobem mi spílala už mnohokrát. Sdílely jsme něco, co mužům v naší rodině scházelo: vznětlivou povahu, která dokázala snadno vzplanout.

Přitiskla jsem se těsně ke zdi a potichu se přikradla co nejblíž, načež jsem se schovala za hromadu prázdných dřevěných beden. Jejich hádka nabírala na intenzitě a stejně tak jejich hlasy, jež se nesly uličkou.

„Nepřipadá v úvahu,“ zabručel ten muž hlubokým, tichým hlasem. Když jsem ho slyšela, něco se ve mně pohnulo, jako když se se zívnutím probudí drak.

„To nebyla žádost,“ odvětila matka.

„Ty mi rozkazy nedáváš, Auralie.“

„Snad ti nemusím připomínat, že stačí, abych se zmínila jediným slovem, a celá říše se dozví, že jsi –“

„Ne,“ uťal ji. „Za to tvoje vydírání jsem zaplatil už desetkrát.“

„A budeš platit dál, dokud budou v ohrožení lidské životy.“

Vydírání? Čím by mohla moje matka vydírat Dědice tak moc, že byl ochotný před ní sehnout hřbet? Ošetřovala je celé roky, ale vztah mezi léčitelem a pacientem je posvátný a ona v tomhle ohledu mohla jít všem léčitelům z Lumnosu příkladem. Přece by nikdy…

Naklonila jsem se blíž, jak jen mi to odvaha dovolovala, a zamžourala skrz mezeru mezi bednami. Muž spustil ruce, jež měl předtím založené na hrudi, a sklonil k matce tvář.

„Dej mi jediný důvod, proč bych tě neměl na místě zabít a celou tuhle šarádu skoncovat.“

Srdce mi kleslo až do žaludku, ale na matku jeho výhrůžka neudělala žádný dojem. Zvedla bradu v nepokrytě vzdorovitém gestu. „Pokud zemřu, tvoje tajemství se dozví všichni. O to jsem se postarala.“

Jeho tvář stále kryla maska klidu, ale ty bledé oči, břidlicově modré s příměsí ocelově šedé, nyní plály ledovým hněvem. Zachvěla jsem se a instinktivně sevřela dýku.

Matka opět promluvila, tentokrát o něco mírněji. „A protože víš stejně dobře jako já, že se to zhoršuje. A taky je ti známo, že to všechno můžeme zastavit jedině tehdy, pokud mi pomůžeš.“

Na dlouhou dobu se oba odmlčeli. Zjizvený koutek úst mu poklesl v zamračeném výrazu. „Pokud to mám udělat, pak leda dnes v noci. Pak už nebude další šance předtím, než…“ Rozhlédl se a ztišil hlas.

Natáhla jsem krk ve snaze zachytit jeho tlumená slova. Kdybych se dostala jenom o kousíček blíž…

„Taková zvědavost tě přivede do hrobu, dítě.“

Nadskočila jsem, když se za mnou ozval neznámý hlas, a prudce se otočila. Hleděla jsem do vrásčité tváře staré ženy, která se potutelně culila. Nenuceně se opírala o zárubeň dveří opodál, oči měla téměř černé, ramena shrbená stářím a tělo ovinuté starými hadry, jejichž ošuntělé proužky v pastelových barvách smaragdu a granátu se zavlnily, jakmile ukázala za mě.

„Když už chceš někoho tajně poslouchat, aspoň si dej pozor, ať ti při tom nikdo nedýchá za krk.“ Její hlas se melodicky vlnil v hladkém, těžko zařaditelném přízvuku.

Otevřela jsem ústa dřív, než mi mozek nabídl vhodnou odpověď. „Já jsem ne– teda, ne že bych –“

„Mně lhát nemusíš.“ Vrásky kolem jejích očí vytvořily ještě hlubší vějířky, když na mě mrkla. „Jestli máš k tomu špehování dobrý důvod, nejspíš ho už znám.“

„Myslela jsem, že lidi z Rajské čtvrti se nevyptávají.“

Pokrčila rameny. „Za zeptání člověk nic nedá. To odpovědi tě dostanou do úzkých.“ Její suchý, papírově křehký smích se odrazil od stěn a zaplnil každý potemnělý kout.

Svraštila jsem obličej, protože mi bylo jasné, že se ten zvuk donese jak k matce, tak k záhadnému cizinci. Rychlý pohled přes rameno mi to potvrdil. Zmizeli totiž z dohledu.

„Tolik k odpovědím na moje otázky,“ zamumlala jsem.

V inkoustových hlubinách jejích očí se zablýsklo. „Tyhle odpovědi nepotřebuješ. Zatím ne. Ale měla bych pro tebe jiné. Odpovědi, které ti nedá žádný smrtelný ani Dědic.“

„Předpokládám, že nebudou zadarmo.“ Měla jsem co dělat, abych neobrátila oči v sloup. Na podobné šejdíře narážel člověk na tržišti často. Slibovali v budoucnu velké jmění, pokud jim zaplatíte malé jmění hned. Taky jsem je slyšela, jak se pak v krčmě nad pintou piva smějí důvěřivcům, kteří jim na to skočili. „Nech mě hádat – svou pravou lásku jsem už potkala, narodí se mi kupa dětí a budu žít dlouze a šťastně až do smrti.“

„Ne, dítě. Obávám se, že tebe nic z toho nečeká.“ Smutek v jejím tónu a soucit v rysech tváře ve mně zasely semínko neklidu.

V duchu jsem si vyčinila. Nebuď hloupá. Je to jen trik a ty jí sedáš na lep.

„Budu na to pamatovat.“ Věnovala jsem jí napjatý úsměv a otočila se k odchodu. „Požehnané Zrození.“

„Tvoje oči. Máš je po otci, že? Po svém skutečném otci.“

Ztuhla jsem.

„A nejsou tím jediným, co ti daroval, není-liž pravda?“

Prudce jsem se na ni otočila. „O čem to mluvíš?“

„Tvoje matka si myslela, že to tajemství ukryje před celým světem. Že ho tím svým práškem ukryje před tebou. Ale tajemství nelze skrývat věčně.“ Zvedla pohled k nebi a zahleděla se do paprsků krvavého slunečního světla, jež nás obklopovalo. „A vypadá to, že Spříznění už nehodlají dál čekat.“

V hlavě se mi rozezněly poplašné zvony. Nemohla přece vědět o tom prášku a o důvodu, proč jsem ho brala. Nikdo o něm neměl zdání, jen moje rodina a z té by se nikdo neopovážil cokoliv prozradit. Leda…

Leda by tahle žena znala muže, jenž mě zplodil.

Ale to bylo úplně stejně nemožné. Matka tvrdila, že zemřel dřív, než jsem se narodila, dokonce ještě předtím, než zjistila, že je těhotná. Ani muž, kterého jsem nyní nazývala svým otcem, neznal jeho jméno.

Jako malá jsem žadonila, aby mi o něm matka prozradila víc. Zaplavovaly mě pocity ubohosti a bezvýznamnosti, a navíc mě lákaly představy, že jsem dávno zapomenutou dědičkou nějakého dalekého království. Jenže když se matka jednou rozhodla tohle tajemství uchovat, její odhodlání bylo pevné jako zeď z fortoské oceli.

Stařena jako by mi četla myšlenky, protože mi věnovala pobavený pohled. „Tvůj otec o tobě ví. Čeká na tebe.“

„Můj zploditel, ne otec,“ opravila jsem ji skrz zaťaté zuby. „A navíc je mrtvý.“

„Měl by být. Ale má tuhý kořínek.“ Zachichotala se. „Řekla bych, že i v tomhle budeš po něm.“

Moje dýka s tichým kovovým zasyčením opustila pochvu. Namířila jsem hrot čepele na ženu a pomalu začala zkracovat vzdálenost, která nás dělila. Ruka se mi netřásla jen silou vůle. „Co jsi zač?“

Nesouhlasně zamlaskala.

„V takovém politováníhodném stavu je tak snadné v tobě číst. A tak snadné tě ovládat. Mohla bych si tě na místě vzít… zmocnit se tě.“ Koutky jejích bezkrevných rtů se zkroutily vzhůru a ona naklonila hlavu ke straně. „Líbilo by se ti být jednou z mých, dítě? Mohly bychom spolu dělat tolik hrozných věcí, ty a já. Možná by dokonce stálo za to riskovat hněv požehnaných Spřízněných.“ Zvedla sukovitý prst a pohladila mě po tváři. „Ach, Diem Bellatorová, co všechno bych s tebou mohla udělat.“

Pokusila jsem se vzepřít, plesknout ji po té ruce, ucuknout před jejím mrazivým dotekem. Ale dokázala jsem na ni jen zírat, oči doširoka otevřené hrůzou.

Kampak se poděla tvá odvaha? Její hlas se mi rozléhal v hlavě, jen byl nyní jaksi jiný, výraznější. Hebký jako roztavená platina, prodchnutý mocí.

Moje mysl se s výkřikem vzepřela jejímu sevření, svíjela se, kopala kolem sebe a škrábala, ale marně. Byla jsem jí vydaná na milost, uvězněná ve vlastní hlavě, spoutaná jejím temným kouzlem.

Přejela mi ostrým, špičatým nehtem přes čelist, krk a klíční kost. Moc lákavé, moc lákavé, zapředla.

Mimoděk jsem při jejím dotyku prohnula záda. Dokonce i můj dech teď podléhal její moci, očekávaje její neslyšný souhlas.

Znovu zvedla zrak k tomu viditelnému kousku šarlatové oblohy, s hlubokým povzdechem protočila panenky a poté se setkala s mým pohledem. Pamatuj, dítě, na tuhle chvíli, až se znovu setkáme. Pamatuj, jak jsem tě mohla přimět pokleknout. Přimět tě prosit.

Trhla kostnatým zápěstím a ledové prsty její moci, které doposud svíraly mé žíly a kosti, mě konečně propustily ze svého zajetí. Mé roztřesené tělo patřilo opět jenom mně.

Uskočila jsem a chytila se za hrdlo. „Kdo jsi? Jak jsi to udělala?“

„Slyš mě dobře, dcero Zavrženého.“ Naklonila se a šťouchla mě prstem do ramene. „Přestaň utíkat před svým původem. Přestaň se skrývat.“

„Já se ale před ničím ne–“

„A přestaň brát ten proklatý prášek z kořene plameničky.“

Znovu jsem zamrzla. Tohle by neměla vědět. Nemohla to vědět. Nemohla –

Zatřásla jsem hlavou, abych ty myšlenky zahnala. Na tom nezáleželo. Bylo mi teď až bolestně jasné, že přede mnou matka skrývá víc, než bych si kdy dokázala představit. Musela jsem se odtud dostat, najít ji a učinit těm jejím tajnostem přítrž jednou provždy.

Klopýtla jsem o pár kroků vzad a vzápětí se rozběhla uličkou, ale posměšný, zpěvný hlas té ženy mě dohonil.

„Okovy se roztříští, až srdce pozná zavrženou krev,“ zavrkala. „Smrt za smrt, jak ten dluh dí, sic stihne všechny jeho věčný hněv.“

Prchala jsem před její hrozivou mocí, aniž bych se odvážila ohlédnout.

„Požehnané Zrození, Diem Bellatorová!“ křikla za mnou. „Kéž není tvým posledním.“

Uplynuly už celé hodiny, ale matka se stále nevracela domů.

Otci ani bratrovi jsem o tom, co se toho dne stalo, neřekla. Hlavou se mi honily jen myšlenky na matku a s každým úderem srdce se mi v mysli množily otázky. Seděla jsem na verandě před naší chatou a čekala, až se na lesní cestě vynoří její obličej a já se na ni budu moct vrhnout, zmítaná hladovou zvědavostí.

Jenže ona se stále nevracela.

Při tiché večeři u krbu jsme se jen nuceně usmívali, společně uvažovali, jaká nevinná věc ji mohla asi zdržet, a při sebemenším zvuku jsme pokaždé trhli hlavou ke dveřím.

Jakmile se snesla noc, vyrazili jsme do lesa před naším domem a volali ji. Bratr pečlivě pročesal cestu k ošetřovně, chodil tam a zpátky, zas a znova. Otec mezitím prohledával divočejší části lesa. Já jsem obcházela pobřeží a zastavovala se na každém místě, kde jsme spolu často sbíraly květiny na léčivé nápoje.

V dálce můj zrak zachytilo mihotání lucerny zavěšené na loďce. Světlo nabíralo na intenzitě, jak se blížilo – někdo se očividně vracel ke břehům Lumnosu. Zvláštní. Přeplouvání Posvátného moře bylo v Den zrození zakázané, ale královská garda momentálně hodovala v paláci, a tak dnešní nedbalosti strážných mohly zneužít všemožné pochybné osoby.

Když jsem se vracela do našeho prázdného domu, myšlenky mě tížily. Otec a bratr po nějaké době také dorazili, a jakmile uviděli, že na ně čekám jen já, rysy jim povadly.

A ona se stále nevracela.

Následujícího dne jsme obešli všechny přátele a sousedy v naději, že ji u sebe třeba nechali přespat. Navštívili jsme i pacienty, které léčila, ale žádný z nich si nevšiml, že by bylo cokoliv v nepořádku. Prohrabali jsme se jejími věcmi v marné snaze najít jakoukoliv stopu po tom, že se chystá na cesty. Pátrali jsme po ní v ulicích Města smrtelných, společně jsme hledali jakékoliv znamení, kde by mohla být, živá nebo mrtvá.

Uplynulo několik dní, a žádná odpověď.

Poté týdnů.

A měsíců.

A přesto… se stále nevracela domů.

Druhá

KAPITOLA

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

„Diem.“

Nebylo to ani tak oslovení, jako spíš rozkaz – přísné povolání, které neskýtalo prostor pro nic než dokonalou poslušnost.

Ramena se mi napjala. Tenhle hlas nepatřil tomu mírnému muži s přívětivýma očima, kterého jsem znala a jehož mozolnaté ruce mě po náročném dni vždycky sevřely v drtivém objetí. Nepatřil muži, jenž mi byl tím nejlepším otcem, jakého jsem si mohla přát, ačkoliv jsme nesdíleli stejnou krev.

Tenhle hlas patřil muži, jímž býval předtím.

Patřil vojákovi, který si proklestil cestu k velitelské pozici v emarionské armádě a získal tu nejvyšší hodnost, jakou kdy smrtelnému přidělili, ať už za udatnost na bojištích, nebo za velení, jež mu posléze svěřili. Patřil válečníkovi, jehož jméno se mohlo zapsat do historie, kdyby se toho všeho nevzdal ve prospěch tichého života s chudou mladou matkou a jejím neposedným dítětem.

Tenhle hlas patřil veliteli. A to nikdy nevěstilo nic dobrého.

Teller zvedl pohled od knížky a zazubil se na mě tím nesnesitelným způsobem, kterého jsou schopní jenom mladší sourozenci. „Copak jsi udělala tentokrát?“

Obrátila jsem oči v sloup a zavázala si boty. „Ať je to cokoliv, vsadím se, že v tom máš prsty ty.“

Jeho úsměv se ještě rozšířil. Věděl, že to není pravda. Bratr byl otcův nejposlušnější voják. Pokud si Teller někdy vyslechl kázání od velitele, pak leda v případě, kdy se z lítosti rozhodl vzít vinu na sebe, aby mě ušetřil dalšího kázání.

„Di-em!“ zaburácel hlas znovu. Tentokrát ty dvě hrozivě protáhlé slabiky zněly, jako když zvoní hrana. „Nástup, hned.“

„Jdeš jak na popravu,“ popíchl mě Teller.

„Nechceš znít ještě víc nadšeně?“ Spletla jsem si své bílé, po pas dlouhé vlny do nedbalého copu a kolem boků si zapnula opasek se zbraněmi. Kožené pochvy dýk mi lehce narazily do nohou, když jsem si s cvaknutím zapnula mosaznou přezku. „Musím si pospíšit, Maura mě dnes čeká brzo.“

Proběhla jsem krátkou chodbou do krbem vytopeného a dřevem obloženého pokoje, který u nás doma sloužil jako společenská místnost. Během obcházení vratkých hromad knih, zabírajících snad každou volnou plochu, se mi v hlavě přehrávalo posledních pár dní v marné snaze zjistit, čím jsem si tohle konkrétní kárání vysloužila.

Těch možností byla upřímně řečeno celá řada.

Zarazila jsem se až před otcem a obdařila ho svým nejpřesvědčivějším nevinným úsměvem. Udeřila jsem se pěstí do hrudi v předstíraném zasalutování. „Zde, veliteli.“

Při zmínce jeho dávné hodnosti přimhouřil oči. Jeden nikdy nevěděl, jestli ho tohle dobrosrdečné oslovení uchlácholí, nebo naštve. Dnes tahle pomyslná mince dopadla na špatnou stranu.

„Brala jsi prášek z kořene plameničky?“

Potlačila jsem nutkání svraštit obličej.

„Ano,“ odvětila jsem pomalu a opatrně.

„Bereš ho každý den?“

Přesunula jsem váhu na druhou nohu. Tohle není dobré.

„No… možná jsem pár dnů vynechala.“

„Kolik?“

„Poslední dobou jsem v jednom kole. Mám tady spoustu práce, na ošetřovně je to jako v blázinci a –“

„Kolik dnů, Diem.“ Rozkaz, nikoliv otázka.

Povzdychla jsem si a pokrčila rameny. „To nevím jistě.“

Založil si paže na hrudi a ošklivě se zamračil. Navzdory vráskám brázdícím jeho rysy stále částečně vypadal jako ten obávaný válečník – opálená kůže ošlehaná roky strávenými venku pod emarionským sluncem, ramena pevná a silná. „No, zato já to vím jistě. A víš proč?“

Spolkla jsem hubatou odpověď. Podařilo se mi neuhnout jeho pohledu a zavrtět hlavou.

„Protože jsem našel tohle.“ Zvedl malou srpkovitou nádobku s práškem barvy teplé krve na čerstvém sněhu. „Byl v mojí rybářské bedně. V té, kterou nikdo neotevřel od doby, co jsem šel rybařit. Což bylo před deseti dny.“

Celá naše hádka se mi v hlavě chvíli přehrávala jako divadelní hra. Já bych si postěžovala, že je mi z toho prášku špatně, že z něj mám hlavu jako v mlze a emoce otupělé. On by na to řekl, že se jedná o nutné vedlejší účinky, protože halucinace, jimž kořen plameničky brání – příznaky choroby, kterou jsem podědila po svém biologickém otci a kvůli níž mi v deseti zešedly vlasy a oči –, by byly daleko závažnější než zastřená mysl. Prořekla bych se, že jsem kořen plameničky přestala brát už před několika týdny, ale vize se mi nevrátily. On by namítl, že se chovám lehkomyslně a nedospěle a že by to mou matku zklamalo.

Moje matka.

Do téhle pavučiny jsem se chytit nechtěla.

Ze zkušenosti vím, že bych se měla raději vzdát a minimalizovat tak ztráty. Ale už ve chvíli, kdy jsem s kajícným výrazem sklopila hlavu, na mě někde z hloubi mého nitra křičel neodbytný hlas, volání mé vznětlivé povahy.

Bojuj.

„Díky,“ řekla jsem tím nejomluvnějším tónem, jaký mi má hrdost dovolovala. „Hledala jsem ho všude.“ Natáhla jsem se s úmyslem vytrhnout mu nádobku z ruky, ale on mě druhou rukou chytil za zápěstí.

„Diem, potřebuju vědět, že ti můžu důvěřovat.“

Stud a podráždění ve mně sváděly bitvu o to, kterému z nich dám průchod. Odvrátila jsem zrak a obě emoce potlačila.

„Vím, že to pro tebe není lehké od té doby, co tvá matka…“ Odmlčel se. Očividně se pokoušel najít to správné slovo. Zmizela? Odešla? Byla unesena?

Nikdy jsme jí neuspořádali pohřeb. Ani jsme si nikdy nepřiznali, že by mohla být mrtvá.

Ať už za tím stálo popírání, naivita nebo jen hloupá, slepá naděje, přesvědčili jsme sami sebe o tom, že je prostě jenom pryč. Že se vydala na výpravu a zapomněla se nám o tom zmínit. Že možná vyrazila do nějaké daleké země za pacientem, který vyžaduje delší péči, než očekávala. Každým dnem od ní dostaneme dopis, v němž se nám bude hluboce omlouvat a všechno vysvětlí. A jednoho dne znovu vejde dveřmi naší chaty.

Prvních pár týdnů jsem tomu málem věřila. Ale teď, po takové době…

Teď jsme o tom nemluvili. Pravda, která za ty měsíce ticha otekla jako zanícená rána, už byla příliš bolestivá na dotek.

„Není to lehké pro nikoho z nás, když je teď pryč,“ pokračoval.

Bojuj.

A bylo to tu zas. Ten hlas, jenž mi nedal spát. V hrudi se mi zformovala ostrá odpověď a já musela zatnout zuby, abych ji nevyslovila nahlas.

Otcův výraz zjihl. „Odvedla jsi tady doma velký kus práce a Maura říkala, že na ošetřovně pomáháš jako málokdo. Vidím, jak moc se snažíš, a cením si toho.“

A takhle vypadal velitel v akci. Muž, který pozná, když voják nemá daleko k tomu, aby vybuchl, a tak ho trochu uchlácholí přívětivým slovem a uznáním.

Obvykle byla jeho přirozená schopnost usměrňovat lidské ego obdivuhodná. Ale když jsem viděla, jak snadno ji používá na mě, ještě víc mě tím dopálil.

„Jen mi dělá starosti tvoje zdraví, beruško. Pokud se ta nemoc vrátí –“

„Jsem v pohodě,“ utnula jsem ho stroze. „Promiň. Dneska si ten prášek vezmu.“

„Proč jsi ho tedy nebrala?“

Mou myslí se mihla vzpomínka na tu temnookou ženu v potemnělé uličce.

„Jenom… toho je poslední dobou hodně.“

„A jak se ta lahvička vlastně dostala do mojí rybářské bedny?“

Protože jsem se chystala vyplout s ní na loďce a shodit ji do hlubin Posvátného moře, jakmile k tomu seberu odvahu.

„Minulý týden jsem tu krabici nesla domů. Lahvička mi do ní musela spadnout.“ Přiměla jsem se k nenucenému úsměvu. „Vážně už musím jít, jinak s Tellerem přijdeme pozdě.“

Jeho táhlý výdech naznačoval, že ho má výmluva nepřesvědčila, ale přesto mé zápěstí pustil.

Už jsem překračovala práh, když ke mně opět dolehl jeho zvučný hlas.

„Diem?“

Zašklebila jsem se a s pozvednutým obočím se na něj ohlédla.

„Mám tě rád.“

Moje nabroušenost se pod jeho něžnými slovy rozplynula. Tenhle velkorysý, ohleduplný muž, který se pro mě a mou matku vzdal před mnoha lety úplně všeho, za můj hněv nemohl. Na to jsem se snažila ze všech sil pamatovat.

„Já tebe taky.“ Odmlčela jsem se a pak s mrknutím dodala: „Pane.“

Místností se rozlehl jeho dunivý smích, když mě s dobrosrdečným mávnutím poslal pryč. Popadla jsem brašnu a vyběhla ze dveří dřív, než si to stačí rozmyslet.

Naším domovem byla malá, prostá chata, ukrytá na výběžku v mokřadech. Ty se táhly na západ od moře, jež se nacházelo ve středu atolu zvaného Emarion. Můj otec chatu postavil od základu sám, neboť toužil po klidném místě, daleko od zvědavých očí měšťanů. Odklidit bažinnou vegetaci trvalo celé měsíce, ale s matkou z toho místa časem vytvořili oázu klidu, třpytivý diamant v kaluži bláta.

Tenhle dům pro mě vždycky představoval bezpečný přístav plný vzpomínek na to, jak jsme s matkou sedávaly venku na verandě a připravovaly tinktury, jak jsme s otcem chodili rybařit a jak jsme se s Tellerem honili po lesích, které náš domov objímaly jako ochranný štít.

Ale v posledních měsících byly stěny naší chaty jaksi duté. Prázdné.

„Tak konečně přišel na to, že jsi ten prášek přestala brát? Jak dlouho mu to trvalo, aspoň měsíc?“

Sykla jsem na bratra, abych ho umlčela, a nervózně se ujistila, že nás otec nemůže slyšet. „Nechápu, o čem to mluvíš.“

Teller obrátil oči v sloup a vyrazil se mnou po lesní cestě.

Ostražitě jsem na něj pohlédla. „Ty jsi to věděl?“

„Samozřejmě. Od té doby, co jsi s tím přestala, ses úplně změnila.“

„Vážně?“

„Jo.“ Jeho tón nasvědčoval tomu, že tohle je ještě hodně slabé označení. „Překvapuje mě, že mu trvalo tak dlouho, než si toho všiml.“

Pár minut jsme kráčeli v tichosti a naslouchali praskání větviček a šustění podzimního listí pod našimi kroky, než jsem mlčení opět prolomila.

„Jak jsem se změnila?“

„Řeknu ti to, ale slib mi, že se na mě nebudeš zlobit.“

„Fajn.“

Odfrkl si. „Přesně tohle mám na mysli.“

Zastavila jsem se, otočila se na něj a probodla ho pohledem. „To mi teda vysvětli.“

„Jsi v jednom kuse naštvaná. Náladová. Pořád soptíš, odsekáváš i na nevinné otázky, ke všem se chováš jako k nepřátelům.“

Nemýlil se. Poslední dobou se mě zmocňovala rostoucí zuřivost, která mě pálila jako rozžhavené železo a znepokojivě tak zkracovala rozbušku mé vznětlivosti.

Zpočátku jsem to připisovala matčině nepřítomnosti, ale teď už byla pryč dlouhé měsíce.

Hned v prvních týdnech po vysazení kořene plameničky se věci opravdu změnily. Mysl jsem měla náhle jasnou a emoce méně otupělé, a proto se na mě nespravedlnost světa snesla způsobem, který bylo čím dál těžší ignorovat.

Jízlivé poznámky Tellerových spolužáků. Drby, jež si šuškali měšťané. Násilnosti a chladná bezcitnost gardy Dědiců.

Celý život jsem se snažila přesvědčit sama sebe, že mi nezáleží na tom, co si o mně ostatní myslí nebo co dělají, ale když se tahle mlha rozplynula, začalo mi docházet, že jsem si lhala do kapsy. Záleželo mi na tom. A už mě nebavilo nic předstírat.

Zamračila jsem se, ale znovu se dala do kroku po prošlapané cestě. „Takže mi teď taky budeš dělat přednášku? Chceš, abych se zase proměnila v tu tichou, poslušnou Diem?“

„Tichá ani poslušná jsi nebyla nikdy v životě.“ Šťouchl do mě ramenem. „A důvěřuju tvému úsudku. Jsi jedna z nejlepších léčitelek v celé říši. O to se matka postarala. Pokud si myslíš, že kořen plameničky nepotřebuješ, určitě víš, co děláš.“

Zabručela jsem, ale tíha v mé hrudi trochu roztála. „Aspoň někdo z naší rodiny mi věří.“

„I otec ti věří. Jenom má o tebe starost. A já taky.“

„Jsem v pohodě, neboj. Pokud se mi příznaky vrátí, začnu ho znovu brát.“ Povzdychla jsem si a zavěsila se do něj, abych si ho mohla přitáhnout blíž. „A máš pravdu. Poslední dobou jsem trochu víc naštvaná. Ale nevím jistě, jestli je to kvůli tomu prášku, nebo…,“ rozmáchlé gesto mé paže obsáhlo svět kolem, „všemu ostatnímu.“

„Já vím.“ Ztišil hlas. „Myslíš, že ji ještě někdy u vidíme?“

Chtěla jsem říct, že ano. Ujistit ho, že všechno bude v pořádku a tohle je jen takový menší zádrhel v našich jinak nudných životech.

Víc než to: chtěla jsem tomu sama věřit.

Ale Teller byl vždycky tím jediným člověkem, kterému mi bylo zatěžko lhát, i kdyby ho pravda příliš zasáhla.

„Nevím,“ přiznala jsem. „Myslela jsem si, že bych někde v hloubi duše cítila, kdybychom o ni opravdu přišli. A otec očividně věří, že někde tam venku ještě pořád je. Ale to, že zmizela bez rozloučení nebo že nám ani neposlala dopis…“ Semkla jsem víčka ve snaze zahnat hrůzu, jež mi začala prosakovat myšlenkami. „Vždycky měla svoje tajnosti, ale tohle je zvláštní i na ni.“

„A tvoje vyšetřování nic nepřineslo?“

Napjala jsem se. „Tohle není žádné nic. Zjistila jsem, že týden před svým zmizením navštěvovala častěji palác. Jeden šlechtic se necítil dobře, a tak si ji volal téměř denně. Místo ní k němu teď chodí Maura, ale ta přísahá, že neviděla ani neslyšela nic nezvyklého.“

„A co ten Dědic, se kterým jsi ji viděla?“

Hlavou mi probleskla vzpomínka na temné rysy přeťaté jizvou, pronikavé oči a ten sugestivní hlas. Kdykoliv jsem zavřela oči, ukázal se mi ten obličej pod víčky, a kdykoliv se má mysl trochu zatoulala, jako by mi do uší šeptal ten hluboký baryton. V uplynulých měsících jsem pátrala po jakékoliv stopě, kterou mohl zanechat, v naději, že třeba něco ví – cokoliv, co by mi pomohlo ji najít.

Bohužel jsem se neuváženě zeptala několika měšťanů. Z jejich očí čišelo opovržení, když poslouchali, jak popisuji matku následující pohledného Dědice do Rajské čtvrti. Brzy nato se začaly šířit klepy jako lesní požár: že prý čeká parchanta a utekla z hanby.

Když jsem si na to teď vzpomněla, můj hněv opět vybublal na povrch. Mnoho žen z Města smrtelných se nechalo zlákat kouzlem Dědiců, ale vždycky jim zbylo jen zlomené srdce a stud. To se však mé matce nikdy, nikdy stát nemohlo, i kdyby k tomu měla tisíc důvodů.

„Pořád ho hledám,“ řekla jsem napjatě. „Ale nevzdám to. Najdu ji, Tellere.“

„Já ti věřím. Pokud to někdo dokáže, pak jedině ty.“

Znovu jsme kráčeli v tichosti, obklopení tíhou její nepřítomnosti, která nás bezmála dusila.

„Hele, nemusíš mě do té školy vodit.“ Do Tellerova jinak mírného hlasu se teď vkradla břitkost a já jsem uvažovala, jestli se moje náhlá nedůtklivost nepřenesla i na něj. „Nejsem děcko. Jako smrtelný bych do školy už správně ani chodit neměl.“

„Co bych to byla za sestru, kdybych svého oblíbeného sourozence –“

„Tvého jediného sourozence.“

„– svého nejchytřejšího sourozence poslala do jámy lvové dočista samotného? Už tak je dost zlé, že jsi na škole pro Dědice jediný smrtelný, ale taky jsi desetkrát chytřejší než všichni ti modroocí spratci. A oni to vědí. Jestli mají v hlavě aspoň polovinu mozku, pak po tobě příští rok, až skončíš školu, skočí a pošlou tě za moře do jednoho z těch nóbl vědeckých ústavů v Sofosu.“

„Pokud mě tu školu nechají dodělat,“ zamumlal.

„Proč by ne?“

Odvrátil zrak, mému pohledu se vyhýbal.

Chytila jsem ho za paži a přiměla ho, aby se na mě otočil. „Co se děje, Tellere?“

„No tak, Didi,“ zafuněl. „Víš přece, jaká tu platí pravidla. Matka slouží Koruně jako královská léčitelka a já za to můžu chodit do školy pro Dědice.“

„A?“

„A ona už Koruně neslouží.“

„Zastoupila ji Maura. Pořád je má kdo léčit, tak proč by jim mělo záležet na tom, kdo přesně to dělá?“

Pokrčil rameny, pohled tmavě hnědých očí upřený na horizont. „Třeba jim na tom nezáleží. Ale copak Mauře nevadí sloužit v paláci bezplatně? Má přece vlastní život a rodinu, o kterou se musí starat, Diem. Nemůžu po ní chtít, aby to pro mě dál dělala.“

Poklesla mi ramena. Byla jsem tak moc zaměstnaná vlastními pocity a sebelítostí, že mě ani nenapadlo, jak se všechny ty události můžou dotknout Maury.

Teller se mi konečně podíval do očí. Rysy měl ztvrdlé ocelovým odhodláním. „Možná to tak bude nejlepší. Stejně to tam nesnáším, a když je teď matka pryč, měl bych pracovat, abych mohl –“

„Ne,“ přerušila jsem ho. „Pokud… až se vrátí, utrhne mi hlavu, jakmile zjistí, že jsem tě nechala skončit.“

„Ale –“

„Zbývá ti už jenom rok. Do té doby se o to postarám já.“

„Diem –“

„Nehodlám dopustit, abys promrhal jedinou šanci vypadnout z téhle žumpy, Teli.“

„Diem, poslouchej –“

Naši roztržku přerušil odlehčený hlas. „Copak ses už nenaučil, že vyhrát hádku proti věhlasné Diem Bellatorové je zcela nemožné?“

Usmála jsem se. Teller zaúpěl.

„Díky, Henri, tohle se mu snažím vysvětlit už celé roky,“ řekla jsem muži s rozčepýřenými vlasy, který sebejistě kráčel naším směrem.

Henri mi přehodil paži přes ramena a zazubil se dolů na Tellera. „Ať už je to cokoliv, dej na mou radu a smiř se s porážkou. Diem je neústupná, obzvlášť pokud dojde na tebe, chlapče.“

Teller se naježil. „Nejsem žádnej chlapec. A nic ti do toho není.“

Objala jsem Henriho kolem pasu a stiskla mu bok v tiché prosbě, aby s tím přestal.

Teller se právě teď nacházel na pomezí chlapce a muže a bylo to pro něj velice citlivé období. Smrtelní dokončovali školu ve čtrnácti a brzy nato už si klestili cestu životem sami. Já udělala to samé – k matce jsem se v práci připojila před šesti lety. Ale prestižní akademie Dědiců, na kterou chodil Teller, pouštěla studenty do světa až v osmnácti, přičemž ty nejlepší si pak zvali do Sofosu, říše myšlenky a jiskry, kde mohli studovat dál ještě dlouho po dvacítce.

Tellerovi smrtelní vrstevníci ve svých sedmnácti už nějakou dobu vedli dospělý život, ale na jeho spolužáky z řad Dědiců dospělost teprve čekala. Vzhledem k tomu, že stál jednou nohou v obou světech, už nebyl chlapcem, ale zatím ani mužem a já věděla, že se snaží zjistit, kam vlastně patří.

Henriho ustavičné popichování tomu nepomáhalo. Vlastní sourozence neměl, a tak se pasoval do role staršího nevlastního bratra, a Teller tuhle nabídku nikdy úplně nepřijal.

Henri zvedl volnou ruku na znamení, že se vzdává. „Promiň. Rodinné záležitosti. Už budu zticha.“

„To pochybuju,“ zavtipkovala jsem, ale vděčně na něj pohlédla, když jsme se vraceli na hlavní cestu vedoucí do Města smrtelných.

„Jak jde škola?“ zeptal se Tellera. „Chová se k tobě naše všemocné panstvo s náležitou úctou a respektem?“

Teller nad Henriho okatým sarkasmem nakrčil nos. „Dokážou mluvit jenom o tom, kdo se ujme trůnu, až král umře. Dokonce kvůli tomu uzavírají sázky. Ten chlápek leží na smrtelné posteli a oni už nad ním krouží jako supi.“

„Na smrtelné posteli?“ zamračila jsem se. „Král snad umírá?“

„Copak jsi o tom neslyšela?“ Tellerovi poklesla brada a nevěřícně na mě pohlédl. „Diem, vždyť je mu zle už dlouhé měsíce. Říká se, že je skoro mrtvý. Jenom prý leží v posteli, zírá do stropu a čeká na svůj konec.“

„Smutné,“ zamumlala jsem a pomyslela na všechny své pacienty v podobném stavu. Teller na mě pořád upíral ten zvláštní pohled, a tak jsem pozvedla obočí. „Co je?“

„Tys to fakt nevěděla?“

„Jak jsem to měla asi vědět?“

„Protože ho přece léčila matka.“

„Naše matka?“ Zamrkala jsem. „Ona léčila krále Ulthera?“

I Henrimu se na tváři objevil udivený výraz. „A co jsi myslela, že tam nahoře v paláci celé ty dny dělá?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To nedává smysl. Pokud je jeho stav natolik závažný, proč si nezavolali Dědice z Fortosu? Ti by se svou léčivou magií dokázali mnohem víc než smrtelná léčitelka.“

„Víš přece, že Dědicové nesmí používat magii kdekoliv jinde než ve své říši,“ řekl Teller.

„To Dědicové vážně nemají ani páru, kdo se stane další Korunou?“ zeptala jsem se.

„A kdo je favoritem sázkařů?“