Sophie Barnes

the danger in tempting an earl

Copyright © Sophie Barnes, 2014

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-384-0

Svému báječnému muži.

Děkuji ti, že mi poskytuješ moji vlastní pohádku.

1. kapitola

Cestou na ples ke Kingsboroughovým, 1817

„Myslíš, že to zvládne?“

„Kdo? Sofie?“ zeptal se Lucien. „Samozřejmě. Je se svojí chůvou.“ Pohodlně se opřel, zatímco ujížděli po venkovské cestě, oba v elegantním večerním oblečení, a podíval se na ženu, která seděla naproti němu. Měl pocit, jako by ji znal věčnost – od chvíle, kdy ho její matka nechala, aby ji při křtu držel v náruči. Tenkrát mu bylo sedm let a bál se, aby ji nepustil. Stál toporně, dokud mu jeho matka nevzala Katherine z rukou a neřekla, že si může jít hrát.

„Jsem si jistá, že máš pravdu,“ vytrhla ho Katherine ze zasnění. „Poprvé s ní večer nejsem…“ Podívala se z okénka a po krátké odmlce tichým hlasem pokračovala: „Cítím na svých bedrech velkou zodpovědnost.“

Lucien na okamžik zaváhal. Ocitla se v těžké situaci, nedávno ovdověla a zůstala sama s dítětem, avšak dle jeho názoru si zasloužila někoho lepšího, než byl Charles Langdon, vikomt z Crossby. Lucien neměl rád muže, který žil s Katherine v manželství přes rok, než předčasně zemřel. Byl to zbabělý mizera, jenž dosáhl toho, že byl kvůli nemoci propuštěn z armády. Jelikož Lucien vyrůstal v místě vzdáleném pouhou půlhodinu jízdy od Cresthavenu, vídal se s Crossbym často. Jako mladíci dokonce spolu studovali v Etonu. Lucienovi však Crossby připadal arogantní a snobský a všude, kam přišel, se chlubil svým titulem. Nemluvě o tom, že se ve všem snažil předčit Luciena, dokonce i když to znamenalo, že musí podvádět. Když se oženil s Katherine, Lucien přemýšlel, jestli vikomt tušil, jak hluboké city k ní Lucien chová. Považoval to za nepravděpodobné, neboť je důkladně skrýval. Nedokázal pochopit, proč se Katherine za Crossbyho provdala.

Věděl, že jejich matky se přátelí a pravidelně se navštěvují, a třebaže jejich pozemky spolu nehraničily jako pozemky rodin Katherine a Luciena, Crossbyovi bydleli docela blízko. Možná k námluvám a k následnému sňatku vedlo právě toto přátelství.

Lucien si protáhl nohy a usoudil, že nemá smysl zabývat se minulostí a kazit si večer vzpomínkami na Katherinina zesnulého muže. Tohle bude poprvé, co se od smrti svého muže Katherine zúčastní společenské události, a Lucien se rozhodl, že zařídí, aby si ples užila. „Určitě máš hodně přátel, kteří ti s radostí pomůžou nést jakékoli břímě,“ řekl. A dodal: „Včetně mě.“

Pootočila hlavu a jejich pohledy se střetly. Nepatrně se předklonila a jeho pozornost upoutaly velké zelené oči. Koutek úst se jí zvedl. „Opravdu?“

Ačkoli Lucienovi bylo jasné, co bude následovat, neodvrátil se. Nebude zbabělec.

„Skutečný přítel beze slova nezmizí ze života člověka na téměř dva roky,“ pokračovala Katherine. „Nebýt laskavosti tvojí matky a babičky, nejspíš bych tě považovala za mrtvého!“

Trhl sebou. Zachoval se k ní ošklivě. „Omluvil jsem se.“ Jako by to omluva dokázala napravit. Měl by poděkovat své šťastné hvězdě, že je Katherine ochotná s ním hovořit, natož sedět v kočáře. Založil si paže na hrudi a povzdechl si. „Víš, že jsem vždy chtěl cestovat, a jakmile válka skončila a zbavil jsem se svých kapitánských povinností, rozhodl jsem se toho využít. Neměl jsem v úmyslu zůstat pryč tak dlouho.“

„Nikdy jsem od tebe nedostala jediný dopis,“ zašeptala smutně. Opět se opřela a její obličej zahalil stín.

„Připadalo mi to jako ztráta času,“ řekl. Slyšel, jak se posměšně zasmála. „Když jsem se vrátil z Waterloo, byla jsi na svatební cestě. Nepředpokládal jsem, že zaznamenáš, jestli jsem zpátky v Anglii, nebo ne.“

„Máš pravdu. Charles splňoval moji představu ideálního muže a byla jsem pyšná, že jsem jeho žena. Den, kdy mě požádal o ruku, byl nejšťastnější v mém životě.“

Lucienovi se sevřel žaludek. „Já vím,“ podotkl důrazněji, než zamýšlel. „A velice jsem ti to přál.“ Nechápal, jak se mu podařilo pronést to tak upřímně. Možná by se měl začít živit herectvím. Už to dělal dost dlouho, aby věděl, že dokáže být přesvědčivý.

„Hmm… a nenapadlo tě, že tě už jako přítele nebudu potřebovat? Že tě nechci po návratu z války přivítat?“ Její hlas nezněl vyčítavě, nýbrž ublíženě. Když mlčel, uchopila jeho ruku, jemně ji stiskla a zašeptala: „Že ti nebudu chtít nabídnout útěchu poté, co…“

„Ne!“ přerušil ji.

Slovo prořízlo vzduch jako šavle. Katherine odtáhla ruku a opřela se. „Promiň,“ vypravila ze sebe přerývaně. „Nechtěla jsem být neuctivá.“

„Nic se nestalo.“ Krátce se odmlčel. „Nevyhledal jsem tě proto, abych se bavil o těch, kteří už s námi nejsou – o svém otci, o Crossbym, a už vůbec ne o svém bratrovi.“

Rozhostilo se ticho narušované rachotem kol a dusotem koňských kopyt. Po chvíli se Katherine zhluboka nadechla a pravila: „Snad se tedy můžu zeptat, jestli jsi už viděl svoji sestru. Velice jsi jí chyběl.“

„Bohužel jsem ještě nenašel čas, abych ji navštívil, ale hodlám to udělat brzo. Jsem rád, že vy dvě jste pořád v kontaktu.“

„Vždy byla moje dobrá přítelkyně. Mám hezké vzpomínky na dobu, kdy jsme si jako malé spolu hrávaly.“

„Obě jste mě neustále udržovaly ve střehu,“ řekl Lucien. Zavrtěl hlavou. „Pamatuješ si, jak jste si na hlavu nasadily polévkové mísy a sundat je bylo téměř nemožné? Nechápu, co vás to napadlo.“

„Předstíraly jsme, že to jsou klobouky,“ vysvětlila Katherine.

Lucien se zamračil. „Jistě jste jich měly více, než byste v tom věku unosily.“

„Se skutečnými klobouky by to nebyla taková legrace,“ pravila Katherine. „To musíš uznat.“

Lucien s povzdechem konstatoval, že některé věci se vymykají logice.

Znovu zavládlo ticho, které přerušila Katherine. „Luciene, cítím, že mi něco tajíš. Jako by ses mě záměrně snažil rozptýlit husarskými kousky z našeho dětství. Mám otázky, na něž potřebuji znát odpovědi. Nedává smysl, aby ses tak brzo po návratu z války chtěl vrátit do Evropy. Proč jsi zase Anglii opustil?“

Lucien zaťal zuby, ztěžka polkl a pokusil se nevnímat hučení krve v uších. Už dávno vystavěl stěnu kolem svých emocí a nyní, když ji potřeboval nejvíce, nemohl dovolit, aby se zřítila. „Inu… Když ses rozhodla, že uzavřeš manželství, moji rodiče říkali, že bych měl udělat totéž – zejména po tom, co se stalo mému bratrovi. Prý mám povinnost… zplodit dědice. Jelikož jsem tenkrát ráno sotva dokázal vstát z postele, oženit se s nějakou slečnou bylo to poslední, co jsem si přál. Naléhání rodičů vedlo k mému náhlému odjezdu. Zachoval jsem se jako zbabělec a utekl jsem.“

To samozřejmě byla částečná pravda, raději by si usekl nohu, než aby přiznal skutečný důvod – srdcebol. Jeho bratr Gavin, jehož obdivoval a vzhlížel k němu, toužil odjet do Francie a bojovat proti Napoleonovi, což vzhledem k jeho postavení dědice nebylo možné. Zabila ho horečka. Lucien nikdy nezapomene na výjev, jež ho čekal po návratu z Waterloo; bratrovo třesoucí se a potem se lesknoucí tělo a rodiče, kteří se drželi za ruce. Bylo to zdrcující.

Když seděl u bratrovy postele a svíral jeho ruku, Gavinova poslední slova zněla: „Miluješ ji. Teď běž a zařiď, ať se stane tvojí… Buď šťastný.“

Poté Lucien dlouho vzlykal nejen kvůli ztrátě, ale také proto, že se bratr nikdy nedozví, že ho požádal o nemožné. Gavin nevěděl, že o týden dříve si Katherine vzala Crossbyho a odjeli na svatební cestu. Lucien nikdy nikomu neprozradil, co k ní cítí, ale jelikož to Gavin poznal, nepopřel to.

„Promiň, Luciene. To jsem netušila. Tvoje matka se o tom nikdy nezmínila. Vždy byla tajnůstkářka,“ pravila Katherine. Po krátkém zaváhání pokračovala: „Usmířil ses s otcem předtím, než…“

„Ne,“ přerušil ji Lucien a jeho tón odrážel vztek pramenící z toho, že tehdy jednal tak unáhleně. Měl však zlomené srdce a postrádal zralost potřebnou k tomu, aby po bratrově smrti převzal jeho povinnosti.

Pokaždé, když myslel na otce, se ho zmocnil pocit viny. Ani ve snu by ho nenapadlo, že otec předčasně zemře, a často si představoval, že až se brzo vrátí do Anglie, dá si s ním sklenku brandy a omluví se, že se choval jako rozmazlené dítě. Osud a otcovo slabé srdce mu v tom zabránily.

„Je mi to líto,“ zašeptala Katherine a pomalu položila dlaň na jeho ruku, jako by chtěla uklidnit vystrašené dítě.

Ačkoli to byla malá útěcha, Lucien ji ocenil a dotek ho blažil. Díky pobytu v cizině pochopil, že ať uteče jakkoli daleko, mukám způsobeným vlastními emocemi neunikne. Bylo tedy lepší přijmout je bez ohledu na následky. „Děkuji,“ řekl a sledoval, jak ruku odtáhla, „avšak omluvit bych se měl já tobě, že jsem se nevrátil dříve. Teprve až po příjezdu domů jsem zjistil, že také truchlíš. Matka se o tom zapomněla zmínit, když mi psala o mém otci. Žádala mě, abych se vrátil co nejdříve a mohl začít plnit své povinnosti.“ Zadíval se jí do očí. „Byly to náročné dva týdny, ale musím přiznat, že mě zalila úleva, když jsi přijala moji nabídku, abych tě směl doprovodit večer na ples ke Kingsboroughovým. Předpokládal jsem, že odmítneš.“

Katherine se zasmála. Poprvé od chvíle, kdy ji před hodinou vyzvedl – při jejich prvním setkání po čtyřech letech, kterému předcházel pouze krátký vzkaz, že pro ni přijede. Jelikož jeho panství se nacházelo blízko Cresthavenu, bylo logické, že pojedou spolu, a také si s ní chtěl promluvit o samotě, než vkročí do tanečního sálu.

„Nemysli si, že jsem to nezvažovala,“ pravila. „Zvědavost však zvítězila. Usoudila jsem, že je načase, abys mi poskytl vysvětlení. A nikdy jsem nevydržela zlobit se na někoho dlouho. Jsme sousedé a situace mezi námi se nezlepší, pokud se nerozhodneme hodit minulost za hlavu a posunout se dál.“

To znělo slibně.

„Doufám, že si uvědomuješ, že očekávám, že si moje odpuštění budeš muset zasloužit. Vymyslím něco obzvlášť otravného…, jako například návštěvu módního salonu.“

Nebo možná ne.

Při představě, že je v obchůdku plném látek a štěbetajících žen, se zamračil.

Určitě mu dokázala číst myšlenky, neboť se jízlivě pousmála. „Odjel jsi, Luciene, a jako vysvětlení jsi mi zanechal jenom krátký vzkaz. Musím přiznat, že to ranilo moje city. Jistě jsi nevěřil, že se dokážu vrátit zpátky do života, aniž by to, že jsi mě tak bezohledně opustil, na mě zanechalo následky.“

Její hlas zněl líbezně, ale byla z něho patrná bolest. Lucien svraštil čelo. „Měla jsi Crossbyho,“ řekl. Proboha, skončí někdy tenhle rozhovor? Připadalo mu, že se ocitli v začarovaném kruhu a nic nevyřešili.

„I přesto.“

Měl počkat, až Katherine přijede ze svatební cesty, poblahopřát jí ke sňatku, oznámit jí, že opět opouští Anglii, a rozloučit se s ní. Místo toho předčasně pochoval svého bratra. Po pohřbu a velkém množství brandy, aby otupil své smysly, se pohádal s otcem. Následující den odcestoval do Francie, aby vzdálenost mezi ním, titulem, jejž nikdy nechtěl, a ženou, která mu bezděčně vyrvala srdce z hrudi, byla co možná největší.

Teď je tady, odhodlaný udělat cokoli, aby ji získal zpět. Soustředit se na své vlastní chyby však nepomohlo. Nastal tedy čas změnit téma. „Překvapuje mě, že se tvůj švagr ještě nepřijel dožadovat svého dědictví.“

„Jediný důvod, co mě napadá, je, že se zdráhá převzít zodpovědnost, kterou s sebou nese spravování bratrova panství. Je velice mladý a pravděpodobně si myslím, že má lepší věci na práci.“

„To si umím představit,“ řekl Lucien. S panem Lionelem Langdonem se setkal pouze několikrát, ale stačilo to, aby si na něho vytvořil negativní názor – nejednou se ukázalo, že vzpurný mladík má na ostatní špatný vliv. Langdonův starší bratr ho nedržel zkrátka, buď se domníval, že nakonec se Lionel zklidní sám, nebo mu to bylo jedno. Lucien pojal podezření, že se jednalo o to druhé.

„Nevadí mi to. Jsem ráda, že ještě můžu bydlet v Cresthavenu. Jinak bych musela obývat vdovský dům se svojí tchyní, dokud se nevyřídí pozůstalost. Nikdy jsme spolu dobře nevycházely.“

„Nechápu proč,“ zamumlal Lucien. Navzdory tmě věděl, že se Katherine mračí. Rozhodl se, že jí trochu zlepší náladu. „Pokud vím, pan Langdon, nebo spíše nový lord Crossby, není ženatý. Určitě ti dovolí zůstat na panství.“

„Možná, ale nejsem si úplně jistá, jestli nemám raději jeho matku.“

Lucien se zasmál. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že přiznám, že mi chybí pletichy smetánky, ale těším se, až budu sledovat, jak se postavíš ovdovělé vikomtce a nezodpovědnému dědici. Přemýšlím, kdo vyhraje.“

„Jsi mizera,“ pravila a její tón byl o poznání nenucenější než před chvílí.

„Sázím na tebe. Jsi tvrdší, než vypadáš.“

„Kdybys jen tušil,“ prohodila tlumeným hlasem. A pokračovala: „Moje teta navrhla, že bych jí mohla dělat společnici. Už si tedy kvůli bydlení nemusím dělat starosti.“

Lucien svraštil čelo. Bude ji od toho muset odradit, ale než mohl promluvit, kočár zastavil. Záhy nato lokaj otevřel dveře. Lucien vyskočil ven a obrátil se, aby pomohl vystoupit Katherine.

Když se její hlava vynořila z tmavého vnitřku kočáru a dopadlo na ni matné světlo pochodní, které lemovaly příjezdovou cestu, výjev působil téměř nadpozemsky. Kapuce pláště částečně zakrývala Katherininy kaštanově hnědé vlasy, nepochybně upravené do jednoho ze složitých účesů, které ohromovaly většinu džentlmenů.

Nabídl jí rámě a vedl ji k přednímu schodišti Kingsborough Hallu, kde stáli další dva lokajové. Lucien podal jednomu z nich svůj klobouk a rozepnul si plášť. Když se ho chystal odevzdat, letmo pohlédl na Katherine. A znehybněl.

Panebože!

Pamatoval si, že má hezkou postavu, ale teď viděl, že jí jeho paměť prokázala medvědí službu, nebo za poslední čtyři roky Katherine výrazně vyzrála. Pootočila se a předala lokaji plášť. Při pohledu na hedvábné šaty jen stěží dokázal potlačit nutkání přejet prsty po látce. Blýskavý živůtek zdobily stovky korálků. A šaty byly bílé, což bylo u vdovy velice neobvyklé. Líbily se mu – narážka na nevinnost…, nový začátek.

„Váš kabát, pane,“ řekl lokaj.

„Jsi připravená stoupnout si do fronty a čekat na přivítání?“ zeptal se Lucien a opět jí nabídl rámě.

Katherine přikývla, zavěsila se do něho a pousmála se. Pokračovali k dlouhé řadě dam a džentlmenů s tituly, která postupovala směrem k tanečnímu sálu.

Jelikož chtěl získat zpět její přízeň, usoudil, že nejlepší bude začít lichotkou. Vlastně to, co se chystal říct, je pravda. Sklonil se k ní. „Dnes večer vypadáš nádherně.“

Váhavě se usmála, ale jestli se nemýlil, v očích jí trochu zablýsklo. „Pořád jsi mistr na skládání komplimentů,“ pravila. A téměř ostýchavě dodala: „Děkuji.“

Lucien se zamračil. „Myslím to vážně, Katherine. Víš, že jsem vždy byl upřímný, pokud jde o chválu.“

„Ano, avšak předtím jsi o nic neusiloval. Domnívám se, že teď jsi odhodlaný dosáhnout toho, abych ti odpustila, a použiješ jakýchkoli prostředků.“ Odvrátila se od něho a podívala se na konec fronty. Rty jí zvlnil úsměv, ale působil velice nuceně – jako maska, která má druhému zabránit, aby viděl, co se opravdu skrývá pod povrchem.

„A co když jsem odhodlaný?“ opáčil, rozhodnutý opět upoutat Katherininu pozornost, aby mohl prozkoumat její výraz.

Obrátila se k němu a na okamžik překvapeně pootevřela rty. Vzápětí se v její tváři mihl strach.

Ačkoli si nedokázal představit, čeho by se mohla obávat, vylekalo ho to, když hleděl do hloubi jejích tmavě zelených očí, které ho během cest v duchu pronásledovaly. V průběhu jeho nepřítomnosti se Katherine, již znal kdysi, drasticky proměnila. Přemýšlel, jestli by to mohlo souviset s Crossbym. Jako dítě ho neměla moc ráda, pokaždé když její matka jela na návštěvu do Cresthavenu, hledala výmluvy, aby mohla zůstat doma. Jednou se Lucienovi svěřila, že ji Crossby děsí – na osmileté dítě zvláštní poznámka, nebo možná velice bystrý postřeh. Patrně se ho přestala bát, jakmile se za něho provdala. Vzhledem k tomu, jak romantická Katherine je, Crossby jí musel učarovat.

Nic z toho nedávalo smysl. Katherine byla vášnivá a velice sebevědomá – žena, která stála vedle něho, tyto vlastnosti postrádala, ačkoli se tak snažila působit.

Dívka, již kdysi znal, by jeho lichotku odměnila oslnivým úsměvem, neboť byla odvážná a troufalá – dívka, s níž se člověk nikdy nenudil. Když hráli šarády, ujímala se vedení a bylo jí jedno, jak směšně vypadá, protože nejednou řekla: „Radši ze sebe udělám hlupačku a budu se s ostatními smát, než aby panovala pochmurná nálada.“

Tahle veselost zmizela. Bylo to dokonce patrné i ze způsobu, jakým se pohybovala. Jako debutantka se nesla královsky. Teď vypadala, že by byla šťastná, kdyby si jí nikdo nevšiml. To by si ovšem musela obléknout jiné šaty. Vdova v bílé určitě vynikne.

„Líbí se mi tvoje šaty,“ řekl Lucien a konečky prstů zlehka přejel po okraji křidélkového rukávu.

„Jsou opravdu vhodné?“ Uhladila látku. „Švadlena se mě snažila přesvědčit, ať zvolím jinou barvu – něco odvážného, avšak takových modelů mám už spoustu a všechny mi pro dnešní večer připadaly příliš odvážné. Vzhledem k mojí současné situaci bych nerada působila dojmem, že záměrně provokuji, abych přitáhla pozornost.“

Jelikož Lucien nevěděl, co na to říct, pouze přikývl.

„Vždy jsi měla vynikající vkus,“ poznamenal vzápětí. „Určitě po své matce. Jak se jí daří?“

„Velice dobře, děkuji,“ odpověděla a popošli vpřed.

„A tvému otci?“ zeptal se Lucien.

Krátce zaváhala. „Také se těší dobrému zdraví.“

Lucien svraštil čelo. „To rád slyším.“

Opět o několik kroků postoupili vpřed. „Vím, o co ti jde, a…“

„O co?“ přerušil ji, ačkoli nepochybně jeho hru prokoukla. Znala ho lépe než kdokoli jiný a vždy dokázala odhalit jeho úmysly, i když on sám netušil, jestli vůbec nějaké má.

Katherine se pousmála. „Snažíš se mě rozptýlit rozhovorem a doufáš, že nám umožní zapomenout na minulost a pokračovat, jako bys nikdy neodjel.“

„Funguje to?“ otázal se a tajně překřížil prsty – ne že by byl pověrčivý, ale neuškodí, pokusí-li se přitáhnout štěstí. Bůh ví, že ho potřebuje.

Katherine si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Víš lépe než kdokoli jiný, že jsem se nikdy nedokázala hněvat velice dlouhou dobu. Odpustila jsem ti v okamžiku, kdy ses mi v kočáru omluvil.“ Lucien si úlevně oddechl. „Což neznamená, že neočekávám, že to napravíš.“ Nasadila vážný výraz.

„Vezmu tě na nákupy,“ řekl. Při té představě se zachvěl.

„Později,“ podotkla. Koutky úst se jí zvedly a v očích jí uličnicky zablýsklo. „Můžeš začít tak, že požádáš o tanec lady Deerfordovou. Jistě zde dnes večer bude.“

Panebože!

„Kate,“ zašeptal, aby je nikdo neslyšel, „Pozvu tě na vyjížďku, možná dokonce na piknik, až se venku trochu oteplí. Dokonce tě doprovodím do módního salonu, aniž bych se ptal, jestli si právě tohle skutečně přeješ, ale nutit mě, abych si zatančil s markýzou…Víš stejně dobře jako já, že pro mě bude téměř nemožné zbavit se jí. Dnes večer bych radši dělal společnost pouze tobě.“

Podívala se na něho zpod řas, jako by se snažila rozluštit skrytý význam jeho slov. Lucien pochyboval, že se jí z nich podaří zjistit pravdu – že nejvíce ze všeho si přeje být jí co možná nejblíže.

„Proboha, Luciene, určitě je ti jasné, že nemůžeš zůstat po mém boku celý večer, aniž bys zavdal příčinu pomluvám. A tanec s lady Deerfordovou by z tvé strany byl laskavé gesto.“ Přimhouřila oči a velice podezíravě na něho pohlédla. „Kdybych měla hádat, řekla bych, že máš něco za lubem. Co to je?“

„Nic.“ Nemohl prozradit, jak moc touží po její blízkosti.

„Hmmm… V každém případě budu na tvé návrhy pamatovat, neboť všechny znějí lákavě. Pochybuji však, že ti dokážu úplně odpustit po jediném tanci s lady Deerfordovou. Jestli chceš opravdu obnovit naše přátelství, aby bylo jako dřív, budeš muset vynaložit mnohem větší úsilí.“ Naklonila k němu hlavu a Lucien v ní konečně letmo spatřil ženu, která kdysi byla jeho nejbližší přítelkyní a důvěrnicí. „Prozatím postačí tanec s markýzou.“

Lucien mlčel. Ještě je čeká nakupování, vyjížďka a piknik. Naskytne se mu tedy hodně příležitostí mít s ní románek. Potlačil úsměv a přemýšlel, co by Katherine řekla, kdyby věděla, co zamýšlí. Nebo že mu jeho plán usnadní a nebude to působit podezřele. Nejspíš by ho zaškrtila, a ačkoli se mu takový scénář a představa toho, kam by mohl vést, líbily, rozhodl se, že touhle cestou se ještě nějaký čas nevydá.

Když se ocitli před Kingsboroughovými, Lucien se uklonil ovdovělé vévodkyni. „Dobrý večer, Vaše Milosti.“

Katherine následovala jeho příkladu a Lucien zvedl ruku vévodkyně ke svým rtům a políbil ji.

„Lorde Roxberry a lady Crossbyová, je báječné zase vás vidět,“ pravila vévodkyně, jakmile se Lucien napřímil. „Doufám, že si ples užijete.“

„Jsem si jistá, že ano,“ řekla Katherine. „Děkujeme, Vaše Milosti.“

„Dnes večer vypadáte úchvatně, lady Crossbyová,“ řekl vévoda a nepatrně se uklonil. Potom upřel zrak na Luciena a usmál se. „Věděl jsem, že vás nakonec potulování po Evropě přestane bavit.“ Napřáhl paži a potřásl si s ním rukou. „Je dobře, že jste zpátky.“

Poté co vévodovi slíbil, že mu při první příležitosti bude o svých cestách vyprávět, si Lucien nasadil na obličej černou saténovou masku a s Katherine, jejíž tvář částečně zakrývala černobílá maska, vstoupili do honosného tanečního sálu, kde po oznámení jejich příchodu všichni hosté zmlkli a otočili se k nim.

2. kapitola

„Zdá se, že tvůj návrat vyvolal pozdvižení,“ poznamenala Katherine.

Lucien se zasmál. „Silně pochybuji, že za užaslé ticho můžu já, Kate.“

„Další lichotka?“ zeptala se. Choval se jako džentlmen, avšak když si všimla, že všechny pohledy jsou upřené na ni, nepřála si nic jiného než zmizet za nejbližší zdí.

„Jestli jsi mi předtím nevěřila, že vypadáš nádherně, tak teď ti nezbývá nic jiného než mi věřit,“ zašeptal.

Srdce jí bušilo a přiměla se k úsměvu. Pevněji sevřela Lucienovu paži a zhluboka se nadechla. Zhroutit se na podlahu bylo to poslední, co chtěla. Přesto se stále chvěla, když kráčeli dál.

„Jsi v pořádku?“ otázal se Lucien tichým hlasem a jeho rty se téměř dotkly jejího ucha.

Katherine přikývla. „Ano. Ale je tady dost horko.“

„Můžeme jít na terasu, jestli chceš.“

Představa byla lákavá, a když se chystala s jeho návrhem souhlasit, zahlédla svoji přítelkyni Louisu, sestru vévody z Kingsborough, jak se k nim blíží se svým mužem, hrabětem z Huntley.

„Jsem šťastná, že jsi sem dnes večer mohla přijít, Katherine,“ pravila Louisa. Podívala se na Luciena. „I vy, Roxberry. Určitě máte spoustu vzrušujících příběhů ze svých cest, které nám můžete vyprávět.“

„Lady Huntleyová,“ řekl Lucien a uklonil se, „jako vždy mě velice těší. Vidím, že jste mi přivedla někoho, s kým ukrátím čas, zatímco si vy a lady Crossbyová budete sdělovat nejnovější klevety.“ Usmál se na Huntleye.

„S radostí vás zachráním, abyste se nemusel účastnit takové povrchní konverzace, Roxberry,“ prohodil Huntley. Tvářil se vážně, ale v očích mu zablýsklo.

„Naše rozhovory aspoň vedou k závěru,“ podotkla Louisa a obdarovala svého muže láskyplným úsměvem. „To nelze tvrdit o vašich politických diskusích, při nichž nikdy nikdo s nikým nesouhlasí a nic se nevyřeší.“

„A to jsem si myslel, že jim nevěnuješ pozornost,“ zamumlal Huntley.

Katherine se ovládla, aby se nezasmála, a z úst jí unikl přiškrcený zvuk. Lucien se na ni letmo podíval a chápavě se usmál, na což reagovala pokrčením ramen.

„Jestli jsi to nevěděl,“ pokračovala Louisa, „za mýma krásnýma očima se nachází mozek.“ Zamrkala a Lucien vypadal, že vybuchne smíchy. A Katherine také. Huntleyovi byli milý pár a jejich špičkování ve společnosti ostatní vždy pobavilo – právě to Katherine potřebovala. Připadalo jí, že od chvíle, kdy se od srdce zasmála, uplynula věčnost.

„Projdeme se po sále?“ zeptala se Louisa Katherine.

„Ano,“ souhlasila Katherine. Ustoupila od Luciena, zavěsila se do Louisy, letmo k němu vzhlédla a usmála se, aby potlačila hrozný pocit. Nikdy nikomu nezáviděla. Zjištění, že závidí své přítelkyni, ji vyděsilo. „Nezapomeň si zatančit s lady Deerfordovou.“

Lucien upřel zrak na Huntleye. „Předpokládám, že mi nepomůžete utéct.“

„Abych riskoval, že lady Crossbyová bude vzteky bez sebe?“ opáčil Huntley. Ukročil dozadu, jako by zvažoval, že nechá Luciena, aby si s dotyčnou dámou poradil sám. „Když se dáma pro něco rozhodne, ať už je to koupě klobouku nebo laskavost od džentlmena, dříve či později dosáhne svého, a jelikož se jedná o tenhle případ, byl byste hlupák, kdybyste to prodlužoval.“

„Je to tak?“ podíval se Lucien na Katherine.

V jeho pohledu se zračilo cosi neznámého. Zneklidnilo ji to, kůže mravenčila a žaludek se nepříjemně sevřel.

„Líbí se mi, jak jsi přirovnal džentlmeny a klobouky,“ řekla Louisa se smíchem svému muži a odváděla Katherine pryč. „Moje milá Katherine, musíš mi všechno vyprávět. Netušila jsem, že sem přijedeš s Roxberrym.“ Poslední slova zašeptala, aby ji nikdo neslyšel.

„Až do dnešního odpoledne, kdy jsem od něho dostala vzkaz, jsem nevěděla, že mě dnes večer doprovodí.“ Katherine se odmlčela, přemýšlela, kolik toho má prozradit, ale nakonec usoudila, že jestli si někdo zaslouží znát pravdu, je to Louisa. Během Lucienovy nepřítomnosti se stala její nejlepší přítelkyní. „Od jeho návratu ho vidím poprvé.“

„Předtím tě nenavštívil?“ zeptala se Louisa užasle.

Katherine zavrtěla hlavou, mlčky prošly kolem několika dam a pozdravily je pokynutím hlavy. „Je otřesné, co na to budou lidé říkat, že?“ řekla Louisa, když opět byly samy a nikdo je nemohl zaslechnout. „Doufám, že jsi připravená a všechno jsi důkladně zvážila.“

„Netuším, co tím myslíš,“ řekla Katherine. Krátce nato se ocitly u malého výklenku s lavičkou, kde budou mít soukromí. Posadily se a rozevřely vějíře.

„Hmm… Patrně jsi to nezvážila, neboť jsi tenkrát byla na svatební cestě. Po návratu z války Roxberry ve velkém spěchu zase opustil Anglii, což vyvolalo mnoho otázek, které vedly ke vzniku několika velice zajímavých teorií,“ pravila Louisa tlumeným hlasem. Naklonila se ke Katherine a dodala: „Teorie, které pravděpodobně budou více fascinující než otázky samotné, vzhledem k tomu, že se poprvé po čtyřech letech objeví na veřejnosti s tebou poté, co jsi ovdověla.“

„Co přesně naznačuješ, Louiso?“ otázala se Katherine.

„Určitě víš, jaké klevety se v posledních několika letech šíří každým salonem.“ Když Katherine zavrtěla hlavou, Louisa se na ni soucitně podívala. „Půjdu rovnou k věci, někteří lidé se domnívají, že Lucien je do tebe zamilovaný. Troufám si tvrdit, že se na tom shodují všichni.“

Lucien… a zamilovaný do ní? Absurdní! Srdce jí zběsile naráželo na žebra. S otevřenými ústy zírala na přítelkyni. „To je směšné,“ vypravila ze sebe. „Lucien a já jsme vždy byli blízcí přátelé. Proto mě sem dnes doprovodil.“

Louisa pokrčila rameny. „Co na to můžu říct? Existují lidé, kteří by rádi proměnili jednoduchou věc v komplikovaný nesmysl. Ačkoli…“ Zmlkla.

Katherine s rezignovaným povzdechem položila otázku, již přítelkyně chtěla slyšet. „Ačkoli co?“

„Jestli se do tebe Roxberry opravdu zamiloval, nemohl se vrátit v lepší dobu. Právě jsi přestala truchlit a můžeš přemýšlet o tom, jestli do svého života vpustíš dalšího džentlmena.“

„Panebože, to je šílené!“ Katherine by raději pozřela jed, než aby navázala vztah s novým mužem. „Oni se mýlí, Louiso. Roxberryho znám celý život a vždy mě považoval pouze za kamarádku.“

Louisa přikývla. „Možná máš pravdu,“ připustila a pohladila ji po paži. „Koneckonců znáš ho lépe než ostatní, a pokud jsi o tom přesvědčena, nezbývá mi než věřit tvému úsudku.“

„Děkuji,“ hlesla Katherine.

„Nicméně…,“ dodala Louisa.

Proboha, to nebylo všechno.

„Mnozí lidé se domnívají, že po návratu z války znovu opustil Anglii proto, že neopětovaná láska k tobě mu zlomila srdce tak, že by nedokázal vydržet ve stejné zemi…, natož v tvojí blízkosti,“ pokračovala Louisa a s větší vervou se začala ovívat vějířem.

Katherine zaskřípala zuby a s vypětím všech sil se snažila zachovat klid. „Proč se to dozvídám až teď, moje drahá přítelkyně?“

Louisa se podívala na Katherine a ruka, v níž svírala vějíř, znehybněla. „Jelikož o tom věděli téměř všichni, předpokládala jsem, že se to doneslo i k tobě – dokonce se o tom psalo ve společenských rubrikách. A připadalo mi nevhodné o tom s tebou hovořit, když jsi byla vdaná za Crossbyho… Zejména poté co jsi ovdověla.“

Ach bože.

„Oni se mýlí,“ zopakovala Katherine a zoufale toužila přesvědčit smetánku, že špatně usoudila. „Lucien odcestoval kvůli bolesti, kterou mu způsobila bratrova smrt, a kvůli hádce s otcem, který chtěl, aby se jeho nejmladší syn oženil a zajistil následnictví. Lucien měl pocit, že se ocitl v pasti, a utekl.“

„Nebo,“ řekla Louisa a oči se jí doširoka rozevřely, „se chtěl oženit, ale protože nemohl mít ženu, po níž touží, rozhodl se, že zůstane svobodný.“

Katherine potlačila nejistotu. Ne, to nebylo možné. Rozpačitě se zasmála. „Čteš zase gotické romány, Louiso?“

Louisa ji pleskla po paži. „Myslím to naprosto vážně.“

Katherine si povzdechla. „Lucien a já jsme byli sousedé, vyrůstali jsme spolu, a zůstali jsme jimi, neboť po svatbě jsem se odstěhovala do Cresthavenu. Dělat z toho něco víc by bylo směšné. Víš, že jeho sestra a já jsme si věkově blízké a jako děti jsme si spolu hrávaly. Častokrát s námi byl Lucien, nepochybně proto, abychom nevyváděly lumpačiny. Je pro mě jako bratr.“

„Jsi si jistá, že on to vnímá stejně?“

Katherine se podívala směrem, kam hleděla Louisa. Kráčeli k nim Lucien a Huntley. Pohled, který Lucien věnoval Katherine, se podobal pohledu, jejž Huntley věnoval Louise. Pocítila zvláštní chvění v žaludku, ale v duchu si řekla, že má bujnou představivost. To, že k ní Lucien chová silnější pocity než přátelské, považovala za hloupost. Napřímila se a vstala současně s Louisou. „Jsem,“ zašeptala a popuzeně zavřela vějíř. Rozzlobilo ji, že smetánka si myslí něco jiného.

„Potěší tě, že jsem si právě zatančil čtverylku s lady Deerfordovou, která mimochodem nedávno obohatila svoji sbírku o novou panenku. Když jsem jí řekl, že bys velice ráda koupila panenku své dceři, nabídla se, že ti ukáže své oblíbené obchody.“

Katherine sebou trhla. Měla lady Deerfordovou ráda a teď, jako matka, s ní velice soucítila. Neuměla si představit, jakou bolest zažívá člověk, kterému unesli dítě a neví, co se s ním stalo. Tahle tragédie postihla Deerfordovy před dvaceti lety, kdy byla jejich dcera unesena. Přesto pomyšlení, že půjde vybírat panenku s lady… „Nikdy jsem neřekla, že chci panenku pro Sofii,“ opáčila a zamračila se na Luciena.

„Opravdu?“ Vypadal zmateně. Vzápětí se mu oči rozzářily a usmál se. „Zřejmě jsem se spletl.“

Katherine přimhouřila oči. „Jelikož jsi navrhl, že mě vezmeš na nákupy, při první příležitosti půjdeme s lady Deerfordovou.“

K jejímu uspokojení Lucienovi spadla brada. Smích odvedl její pozornost zpět k Louise. Přítelkyně vypadala velice pobaveně. „Páni,“ vyhrkla Louisa. „Na pár, který není párem, se rozkošně hádáte.“

Katherine si skousla ret. Poslední, co si přála, bylo, aby Louisa zavedla řeč na téma, které probíraly před chvilkou. Naštěstí než mohla Louisa pokračovat, promluvil Lucien: „Přemýšlel jsem, jestli bys mi prokázala čest a zatančila si se mnou další sérii tanců.“

Katherine naklonila hlavu a prohlížela si ho. Jeho slova by ji neměla překvapovat, ale za roky, co ho zná, ji o tanec nepožádal ani jednou. Louisa si patrně uvědomila totéž, neboť zadržela dech a její oči oznamovaly: já jsem ti to říkala.

Katherine rozechvěle vydechla. Naposledy tančila s Charlesem na plese u Oakleyových před dvěma lety, vznášeli se na parketu pod třpytivou září lustrů a Charles ji držel příliš blízko u sebe. Zahnala nepříjemnou vzpomínku a soustředila se na Louisu. Přítelkyně se rozhodla, že promění dlouholeté přátelství Katherine a Luciena v něco víc. Už jen kvůli tomu chtěla Luciena odmítnout. „Děkuji,“ pravila, „ale…“

„Prosím,“ řekl a napřáhl k ní paži. Pohled jeho tmavě hnědých očí byl tak pronikavý, že by přísahala, že se dotkl její duše.

Zamrazilo ji po celém těle. Polkla a podala mu ruku. „S radostí,“ usmála se na něho.

„Zdá se, že máme docela početné obecenstvo,“ podotkl Huntley, když zaujali svá místa pro lidový tanec. Obdaroval Katherine srdečným úsměvem.

„Nedomnívají se třeba, že zapomeneme kroky a ztrapníme se?“ zeptal se Lucien a vzápětí začala hrát hudba.

Letmo pohlédl na Katherine. I ona si byla vědoma toho, že se na ně všichni dívají. To nebylo dobré. Trochu se jí zvedl žaludek a bála se, aby se jí neudělalo špatně.

„Ne, pane. Myslím, že mnohem víc je zajímá, proč jste požádal o tanec lady Crossbyovou, když nikdy předtím jste to neudělal,“ odpověděla Louisa ke Katherininu zděšení.

Koutky Lucienových úst se zvedly. „Jak víte, že jsem s ní nikdy předtím netančil? Možná jsem chtěl a ona mě odmítla. Vždyť právě nespadla z nebe.“

Louisa se zachichotala a Katherine cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Opravdu bylo nutné, aby ti dva žertovali na její účet? Než mohla něco poznamenat, první dvojice tanečníků se daly do pohybu.

Katherine potlačila nepříjemné pocity a podívala se na svého partnera. Od chvíle, kdy ho před čtyřmi roky viděla naposledy, se nezměnil. Vlasy měl pořád tmavé a pod výrazným obočím vynikaly téměř černé oči.

Pohledem spočinula na jeho nose. Připadal jí o něco křivější, než si pamatovala, a napadlo ji, že mu ho možná někdo zlomil během roztržky.

Potom koutkem oka zahlédla, jak Louisa stojící vedle ní vykročila vpřed ke svému muži. Katherine upřela zrak na Lucienovy rty. Usoudila, že jsou hezké, a vzápětí si uvědomila, že poprvé za dobu, co ho zná, si je důkladně prohlíží. Kdyby se jí včera někdo zeptal, jestli by dokázala popsat Lucienovy rysy, pravděpodobně by to nezvládla.

Zamračila se. Je možné znát někoho celý svůj život – a vědět pouze matně, jak vypadá? Pokárala se za to, že věnuje takovou pozornost Lucienovu vzhledu. Louisina slova ji popudila. Ačkoli se usilovně snažila, nedokázala ignorovat skutečnost, že Lucien je mnohem přitažlivější, než byl v jejích vzpomínkách. Měl v sobě cosi drsného a mužného, co v minulosti přehlížela, asi kvůli tomu, jak dobře ho znala. Nebo si možná na něm válka vybrala svou daň a změnil se. Těžko říct.

„Je něco v nepořádku s mým sakem?“ zeptal se Lucien a pootočil k ní hlavu.

Odvrátila zrak. „Ne,“ odpověděla. „Ovšemže ne.“