Sara Goodman Confino

NEZAPOMEŇ PSÁT

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka buď vymyslela, anebo jsou součástí fiktivního děje.

Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Text copyright © 2023 by Sara Goodman Confino

Published by Lake Union Publishing, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design and illustration by Philip Pascuzzo

Cover image: © tigerstrawberry / Getty

Translation © Věra Kloudová, 2025

Original English title: DON’T FORGET TO WRITE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-721-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-722-3 (mobi)

Pro mé rodiče, kteří mě nikdy nevykázali

do New Jersey (přestože tam hrál Bruce a já jsem si to přála)

Kapitola první

„Přestaň,“ sykl na mě táta, protože jsem pohupovala nohou.

Fakt jsem se snažila neprotočit oči, jenže když kázal rabi Schwartz, byla to úplně stejná nuda jako sledovat zprávy o prezidentské kampani. I když tedy ten Kennedy je celkem fešák. Ten ať ve zprávách klidně vystupuje.

Ale tohle kázání o povinnosti a cti?

Táta měl štěstí, že jsem třásla jenom nohou.

Ještěže jsem v synagoze zahlédla Daniela. To byl rabínův syn. Aspoň nějaké rozptýlení. Když jsme chodili do školy, nijak zvlášť jsem si ho nevšímala. (Ne že bychom tedy chodili na stejnou školu. Táta by se pominul, kdybych navštěvovala smíšenou školu. I kdyby šlo o vysokou.) Ale teď už neměl pusu plnou rovnátek a vlasy sestříhané podle hrnce, jako by mu je snad jeho máma tenkrát pižlala doma nad dřezem – ne, teď byl na něj hezký pohled.

Za normálních okolností by mě samozřejmě ani nenapadlo sblížit se s kýmkoli, kdo je příbuzný s tím starochem drmolícím o jakési koze v divočině. Jenže minulou sobotu po bohoslužbě, když se můj táta bavil s jeho otcem, na mě mrknul. A já mám ráda výzvy.

Neměli jsme čestné místo v první řadě jako jeho rodina, ale neseděli jsme daleko – jenom o dvě řady a pár míst dál. Prohlížela jsem si ho z profilu a začala jsem počítat. Jestli se otočí, než napočítám do dvaceti, pustím se do menšího dobrodružství. Jestli se neotočí, vezmu to jako znamení, že se mám chovat cudně.

Když jsem napočítala do sedmnácti, začal otáčet hlavu a s osmnáctkou se jeho modré oči vpily do mých.

Ušklíbla jsem se a on se na mě usmál. Naklonila jsem hlavu směrem ke dveřím, pak jsem se otočila a pošeptala tátovi do ucha, že si potřebuju odskočit na toaletu.

Cítila jsem, že se na mě Daniel dívá, když jsem vycházela ven, počestná až na půdu, v pouzdrových šatech s bílým límečkem à la Petr Pan. Jasně že jsem na takový styl oblékání byla moc stará, ale v případě návštěv synagogy bylo lepší se nehádat. Tak jako tak jsem s rodiči byla na tenkém ledě. Nebyla jsem ještě doma ani týden, když tátovi zavolal děkan a sdělil mu, že až se na podzim vrátím, mám se soustředit víc na školu a míň na kluky.

Což je směšné, protože otec mě na vysokou poslal jen proto, abych si tam našla dobrého manžela. Souhlasila jsem s tím s vědomím, že tam nebude táta, takže si budu moct dělat, co chci.

Opřela jsem se o stěnu v hale, hned u dveří do synagogy, a zase jsem začala počítat. Jestli Daniel ví, co je pro něj dobré, nenechá mě čekat.

Tentokrát jsem se dostala jenom k jedenácti.

Zavřel opatrně dveře a díval se na mě. Sáhla jsem mu na rameno.

„Ahoj,“ řekl tiše.

„Za jak dlouho si tvoji rodiče uvědomí, že jsi pryč?“ zeptala jsem se a nahodila koketní úsměv.

Daniel pokrčil rameny. „Otec si ničeho nevšimne. Nikdy nezvedne oči, když má kázání.“ Zahihňala jsem se. Hned mě umlčel krátkým „pssst“.

„U rodinné večeře s ním musí být zábava,“ zašeptala jsem. „Znáš to tady líp než já. Kde si můžeme v klidu popovídat?“

„Nepůjdeme radši pryč? Někam na veřejnost?“

Zakroutila jsem hlavou a sledovala, jak se mu na obličeji zračí probíhající boj mezi dobrem a zlem. Netrvalo to moc dlouho. „V tátově kanceláři teď nikdo nebude,“ pronesl pomalu.

Zavěsila jsem se do něj. „Veď mě.“

V kanceláři rabiho Schwartze byl takový nepořádek, až jsem si říkala, jestli nejsem první žena, která kdy na toto nejposvátnější ze všech posvátných území vstoupila. Kongregace Bet šalom byla součástí konzervativního židovského hnutí a stále platila za poměrně novou a pro tradičnější členy komunity i poněkud šokující, protože modernizovala některé zavedené náboženské praktiky. Pohromadě se scházeli muži i ženy a bohoslužby nebyly ani zdaleka tak dlouhé jako v sousedních ortodoxních synagogách. Na můj vkus trvaly pořád ještě dost dlouho, ale když jsem ze školy zajela domů, náplň sobotního rána byla jasně daná – ať už jsem páteční večer strávila jakkoli.

Papíry a knihy pokrývaly téměř veškeré možné povrchy včetně židlí naproti obrovitánskému stolu z třešňového dřeva. Ale ani knihy se nevyhnuly nepořádku – jak jsem si všimla, mezi jejich stránkami byly namačkané další papíry. Tak takhle jsem si pracovní místo toho přísného muže rozhodně nepředstavovala. Na něj jsem ale v tuto chvíli myslet nechtěla. Daniel sejmul mou ruku ze svého ramene a prstem mi po ní přejížděl, až jsem cítila, jak mi páteří projíždí vlna vzrušení.

Jediné uklizené místo představoval malý stolek před vitráží, která vypadala úplně stejně jako ta na druhé straně svatostánku, v němž byly umístěny svitky Tóry. Posadila jsem se na stolek a překřížila nohy tak, aby měl dobrý výhled na moje podvazky. „Máš přítelkyni?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Polkl, ohryzek mu přitom poskakoval nahoru a dolů. „Ty máš přítele?“

Na rtech se mi pomalu roztáhl úsměv. „Byla bych tady s tebou sama, kdybych nějakého měla?“

Přiblížil se ke mně. „To nevím, byla?“

Pohodila jsem hlavou a zasmála se. „Proboha, Danieli! Já jsem prakticky anděl. Copak mě nevidíš, jak se vznáším v nebi s křídly a harfou?“

Stále se přibližoval. „Židé v nebe nevěří.“

„To je dobře,“ odpověděla jsem. „Já bych se tam stejně nejspíš nedostala.“

„Nezdá se, že by tam byla velká zábava,“ souhlasil. Naklonila jsem hlavu, abych se přiblížila k jeho rtům, a on mě jemně políbil. „Je to v pohodě?“

Přikývla jsem, chytila ho za kravatu a přitáhla si ho blíž, aby mě opět políbil, což udělal, ovšem už ne tak jemně, a tlačil mě proti vitráži, rukama mi objížděl boky, pak je přesunul do mých vlasů a pak…

Něco hrozně nahlas křuplo a najednou jsme padali dozadu.

Pak už si pamatuju jenom to, že jsme proletěli otevřeným svatostánkem, všude kolem nás barevné skleněné střepy, a celé shromáždění v hrůze zíralo na zbytky toho, co bývalo zadní částí schrány, v níž byly uloženy svitky posvátné Tóry. Jak se ukázalo, vitráž v rabínově kanceláři byla zároveň zadní stranou vitráže viditelné ze synagogy, když se posvátné texty vyndaly. Mrkla jsem na Daniela, který měl na tváři karmínové šmouhy od mojí rtěnky, a pak jsem pohlédla do chrámu. Všichni stáli, což dělali vždycky, když se svitky Tóry ukazovaly shromážděným, aby se jich mohli dotknout knihami nebo modlitebními šály.

„Mohlo to být horší,“ šeptla jsem směrem k Danielovi. Kdyby byly svitky ve svatostánku a my je shodili na zem, všichni by se museli měsíc postit.

„Marilyn Susan Kleinmanová.“ Hlas mého otce burácel, zatímco matka klesala na sedadlo a její přítelkyně paní Singerová ji ovívala modlitební knihou.

„Je to horší,“ zašeptal, zatímco jeho rozhněvaný otec přicházel uličkou, následován chudákem chasanem, který se musel přizpůsobit jeho rychlosti, navíc ovšem nesl Tóru, která se během toho povážlivě kymácela.

Sklopila jsem oči a všimla si, že mám na šatech krev. Snažila jsem se zjistit, odkud teče. V žádném případě bych nechtěla umřít na poranění střepem z vitráže, ke kterému došlo během muchlování o šabatu v rabínově kanceláři. Ale když jsem pak na okamžik pohlédla do otcova obličeje, teď už fialového, rázem mi došlo, že odejít z tohoto světa může člověk i hůř.

Žádná zranění jsem nenašla. Podívala jsem se na Daniela, který byl najednou bělejší než roucho jeho otce. Z levé ruky se mu řinula krev. Sáhla jsem po první věci, kterou jsem měla po ruce, a sice po synagogální pokrývce, strhla ji a ovázala jí Danielovi ruku, zatímco všichni ostatní kromě našich otců se na nás dívali s až děsivě stejnými výrazy hrůzy.

Můj táta se ke mně dostal jako první, smýkl mnou z bimy v přední části synagogy a nařídil mi vyjít ven. Stále ještě na mě všichni zírali, tak jsem z jeho sevření vyškubla pravou ruku a zamávala na shromážděný dav. „Děkuji, chráme Bet šalom,“ pronesla jsem hlasitě. „Uvidíme se příští týden!“

Otec mě vzal za druhou ruku a vláčel mě ven. Jeho krk připomínal baklažán.

Kapitola druhá

Cupovala jsem přehoz na posteli, naštvaná, že mě někdo vykázal do pokoje, jako kdybych byla dítě. Je mi dvacet, proboha!

A když už jsme u věku, uvědomila jsem si, že nastal čas změnit v pokoji výzdobu. Růžová tapeta a lůžkoviny se daly považovat za roztomilé, když mi bylo devět, ale teď jsem se cítila, jako kdybych uvízla v cukrové vatě z pouti na Coney Islandu.

Slyšela jsem, že táta dole pořád něco vykřikuje, ale nezaslechla jsem žádné zvuky značící, že by se připravoval oběd. Přešla jsem na druhou stranu pokoje k oknu, kde stálo křeslo s růžovým čalouněním, a zadívala se ven na ulici před naším domem.

Když jsem byla malá, snila jsem o tom, že jsem princezna vězněná ve věži a čekám na prince, který mě vysvobodí. Stejně jako každá malá holka, no ne?

Ale dneska? Princové se přeceňují. Jen si vzpomeňte na toho jedenáctiletého kluka s odstátýma ušima, který se nakonec stal králem Anglie. Když se vdáte za nějakého prince, je jasné, že budete moct nosit krásné šperky, ale už nikdy nebudete vést svůj vlastní život. Ne, díky. Mnohem raději bych se zachránila sama.

Což se v roce 1960 snáze řeklo, než udělalo.

S povzdechem jsem přistoupila ke skříni a převlékla se do cigaretových kalhot a svetříku s krátkým rukávem.

Nakonec tátův řev utichl a já zaslechla zvuky, které napovídaly, že někdo chystá oběd. Byla jsem napjatá, jestli mě zavolají, nebo mě nechají o hladu. Vždycky bych mohla založit oheň, říkala jsem si, něco ve stylu bláznivé Berty Masonové, kdyby mi odmítali dát najíst. Že jsem ji měla radši než Janu Eyrovou, o mně nejspíš dost vypovídalo.

Ale nedošlo k tomu. Už jsem se v nesnázích ocitla tolikrát, že mi bylo jasné, že brzo zaslechnu opatrné kroky mojí mámy, která mi přede dveře položí talíř s jídlem. Židovské matky vás totiž nikdy nenechají o hladu – a vůbec nezáleží na tom, co jste provedli.

Abych byla upřímná, tohle byl jeden z mých větších prohřešků. Naštěstí jsem o několik okamžiků později ty povědomé zvuky kroků z chodby skutečně zaslechla. Počkala jsem, než se zase vzdálí, a sáhla jsem po sendviči ze včerejška – a sice po tenkých plátcích hovězího na tenkých plátcích chaly. Šábesový oběd se vždycky skládal ze zbytků večeře z předešlého dne.

S plným žaludkem jsem si lehla a rychle usnula. Vůbec mě netrápily výčitky svědomí, které mě asi měly po takovém přečinu doprovázet.

* * *

Probudil mě domovní zvonek. Zezdola ke mně doléhaly tlumené hlasy. Budík na nočním stolku mi prozradil, že je skoro pět – spala jsem přes tři hodiny.

Pak táta zahulákal moje jméno.

Co teď?

Přemýšlela jsem, že tam nepůjdu. Jenomže tím bych všechno jenom zhoršila. Na tátu se muselo jinak – nejlepší bylo předstírat lítost a pak si zase dělat, cokoli budu chtít, až se nebude dívat.

Pootevřela jsem dveře. „Už jdu, tati,“ zavolala jsem. Pak jsem přešla chodbou do koupelny, abych si ulevila a nanesla trochu rtěnky. Ať už je dole kdokoli, bude snazší ho zkrotit, když na sobě budu mít své brnění.

Seběhla jsem schody, ale ve dveřích do obýváku jsem ztuhla. Na bílé pohovce seděl rabi Schwartz. Na té, na kterou jsem si ani ve dvaceti letech nesměla sednout, leda když se mi rodiče chystali oznámit, že někdo umřel. Vedle něj seděl Daniel, ruku pevně obvázanou, a po jeho boku se usadila paní Schwartzová.

Zvážila jsem své možnosti. Mohla bych prchnout a stát se nomádkou. Ale přiznávám, že stany jaksi nebyly můj styl. A i kdybych se snad přidala k cirkusu, zase bych musela řešit stany, a navíc jsem neuměla chodit po laně ani bych si nedokázala nechat narůst vousy, abych si zachránila krk.

„Posaď se,“ přikázal mi otec a z tónu jeho hlasu bylo patrné, že se na té pohovce dozvím o své vlastní smrti. Poslechla jsem ho a sedla si na dvojkřeslo přímo naproti Schwartzovým.

„Podívejte, to on mě začal líbat…“ spustila jsem. „Možná jsem mu řekla, že je to v pohodě, ale tak nějak jsem tam přece nebyla sama.“ Obě otcova obočí se k sobě začala nebezpečně přibližovat. Obvinění rabínova syna z nekalých činů očividně ničemu nepomohlo. Zavřela jsem pusu a ostýchavě si složila ruce do klína.

„Je to neslýchaný skandál pro obě naše rodiny,“ pronesl rabi Schwartz vážným tónem. „I pro celou kongregaci.“

Super. Poskvrnila jsem celou synagogu. Přemítala jsem, jestli se mám vydat všanc a říct mu, že kdyby jeho kázání nebylo asi tak vzrušující jako sledovat, jak roste tráva, nebyli bychom tam, kde jsme. Ale pak jsem si uvědomila, že na světě neexistuje páčidlo dost silné, aby dokázalo otcovo obočí zase oddělit. Tak jsem mlčela.

„Naštěstí máme řešení, se kterým Daniel souhlasí.“ Rabi Schwartz dloubl do svého syna, který se nejdřív podíval na svou matku, pak na svého otce. Ani jeden nehnul brvou, takže Daniel sjel z pohovky a poklekl přede mnou.

„Takže, ehm,“ začal a polkl. Rozhodně vypadal méně přitažlivě než v okamžiku, kdy nervózně postával v otcově kanceláři. „Oni si myslí – chci říct – já si myslím,“ – odkašlal si – „možná bychom se měli vzít?“

Dlouho jsem na něho zírala. „Děláš si srandu.“ Sklopil oči k podlaze. „Řekni mi, že si děláš srandu.“

„Já – ech – zachránilo by to situaci.“ Konečně se na mě podíval. „A jsi milá dívka. Mám tě rád.“

„Máš mě rád? Vždyť mě vůbec neznáš! Copak ses předtím nikdy s nikým nevykousnul?“

„Marilyn!“ vykřikla matka zděšeně.

„Mami, upřímně, ten polibek ani nebyl zas tak skvělej…“

„MARILYN!“

„Heleďte, já chápu, že si všichni chcete zachránit tvář, ale píše se rok 1960, ne 1860. Nevezmu si tě jenom proto, že nás přistihli při líbačce.“

„Ale ano, vezmeš,“ zaburácel otcův hlas.

Stoupla jsem si a založila ruce v bok. „Nevezmu. Sotva ho znám. A chci, aby mě někdo miloval, ne aby mě měl rád, pokud se tedy vůbec budu někdy vdávat. A kromě toho jsme nedělali nic, z čeho bych mohla otěhotnět…“

Něco za mnou měkce žuchlo. Otočila jsem se a uviděla, že matka leží v mdlobách na zemi. Očividně toho na ni bylo příliš. A navíc před rabim.

Přiběhla naše služebná Grace a začala matku ovívat, čímž potvrdila moje podezření, že poslouchala za dveřmi. Poklepala jí na zápěstí. „Paní Kleinmanová! Paní Kleinmanová!“

Obrátila jsem se k Danielovi, který tam bezradně stál, nejistý, co s domnělou nastávající tchyní nejlépe udělat. „Jsem si jistá, že to myslíš dobře, ale jestli máš nějakou holku rád, tak ji pozvi na rande.“

Kapitola třetí

Poslali mě zpátky nahoru a já jsem dobrou hodinu jenom přecházela po pokoji. Schwartzovi odešli uražení a dopálení a moje matka, nyní zase zcela při vědomí, bědovala, že se v synagoze nemůžeme už nikdy ukázat. A můj návrh, aby táta kongregaci prostě věnoval nový svatostánek – raději takový, který bude mít bytelnější zadní stěnu – neprošel. Vlastně byl šmahem zamítnut, stejně jako Danielova žádost o ruku.

Nemohli mě přinutit, abych si ho vzala. Ale mohli se mě zříct. Znala jsem jedinou rodinu, která se zřekla své dcery a pak za ni držela smutek, šivu – a sice kvůli tomu, že utekla s protestantským klukem. Jenže oni byli ortodoxní, a dokonce i můj táta prohlásil, že to přehnali. Je fakt, že to řekl s varováním, aby mě ani nenapadlo pomyslet na něco podobného. Podle všeho nechápal, že na to, že bych se někdy v brzké době měla vdávat, jsem neměla ani pomyšlení. Ani jeden z rodičů nedokázal pochopit, že se svět změnil. Když se brali oni, panovala velká hospodářská krize a oni se neustále obávali, že vypukne válka. My máme zase strach ze Sovětů, ale to ještě není žádný důvod k tomu, abych spěchala k oltáři. Nechci se vdávat v jednadvaceti a ve dvaadvaceti se stát matkou.

Při tomhle pomyšlení jsem se celá otřásla. Chtěla jsem nejdřív žít svůj vlastní život.

Večeři jsem zase měla na talíři před mým pokojem. Ale kolem osmé zaklepala matka na dveře.

Otevřela jsem s talířem v ruce, protože jsem se domnívala, že myje nádobí a uvědomila si, že jí jeden chybí. Chvíli na něj bez výrazu hleděla. „Tvůj otec s tebou chce mluvit,“ pronesla.

„Mami, musíš ho uklidnit. Bylo to jen líbání – i ty jsi přece musela před tátou někoho políbit…“

Zvedla ruku. „Dolů.“

Matka stála vždycky na mojí straně. Když jsem byla mladší, byla jsem tatínkův mazánek – která holka není? Ale co se týkalo mého období vzdoru, nebyl příliš tolerantní. Kdykoli jsem porušila pravidla, máma se ho snažila krotit.

Obrnila jsem se v očekávání tvrdé lekce, povzdechla jsem si a sešla za ní dolů.

Ale kdepak, nešlo o konverzaci, kterou bychom vedli na bílé pohovce v obývacím pokoji. Místo toho na mě čekal v kanceláři, seděl za mahagonovým stolem, o němž tvrdil, že kdysi patřil jednomu z méně prominentních Rockefellerů. Hlavou mi naznačil, abych se posadila na křeslo naproti němu, což jsem udělala. Matka obešla stůl a usadila se na opěrku jeho křesla. Nenáviděl, když tohle dělala, ale nijak to nekomentoval ani ji neodehnal.

„Tentokrát jsi zašla příliš daleko,“ oznámil. „A já jsem nyní nucen dát ti ultimátum. Pokud tě ten Schwartzův syn ještě chce, tak si ho vezmeš.“

Prý pokud mě ještě chce. Haha! Ale ne. Tohle nemůže být pravda.

„Nebo?“

Obě obočí se k sobě opět povážlivě přiblížila. „Sbal si věci,“ pronesl temně. „Ráno odjíždíš.“

„Odjíždím? Tati, vždyť jsem právě přijela. Škola nezačne dřív než za tři měsíce.“

Namířil na mě prstem. „Na tu školu se už nevrátíš. Neutratím za tebe už ani penny, aby ses tam učila promiskuitě. Říkal jsem tvé matce, že posílat dívky na vysokou je nesmysl, ale ona měla za to, že tam potkáš lepšího manžela. Ty ale nenajdeš nikoho lepšího než rabínova syna.“

„Ty jsi lékař,“ vypálila jsem na něj. „Chceš tím snad říct, že máma mohla najít lepší partii, než jsi ty?“

Jeho krk se opět začal zbarvovat do fialova, ale máma mu na uklidněnou položila ruku na rameno, když vtom ze sebe vyrazil: „Pojedeš k pratetě Adě do Filadelfie.“

„K pra… Cože?“

„K mojí tetě,“ vysvětlila matka.

„Nikdy jsem o ní neslyšela.“

„Ale slyšela. A setkala ses s ní na…“ Přemýšlela. „Waltře, byla na Haroldově bar micva?“

„Na Haroldově bar micva mi bylo osm.“ Můj bratr byl o pět let starší než já a nemohl udělat žádnou chybu, přestože následoval otcovy kroky a stal se lékařem místo toho, aby se z něho stal duchovní, což byla profese, jíž se podle všeho teď dávala přednost – alespoň s ohledem na moji budoucnost.

„To je jedno, prostě jedeš.“

„Nemůžeš mě poslat do Filadelfie s tím, že mám strávit celé léto s někým, koho ani neznám. Mami, prosím.“

„Nebudeš ve Filadelfii celé léto. Teta většinu času tráví na pobřeží.“

„Myslíš Hamptons?“ No dobrá, to by nakonec nemuselo být tak špatné. Ano, musela bych se vyhýbat starší gardedámě, ale to bych zvládla i ve spánku.

„Ne, New Jersey.“

„Mami!“ Prosebně jsem se na ni zadívala. „Nemůžeš mě vykázat do New Jersey! Zrovna tam! Ne, tam nepojedu!“

„Pojedeš,“ pronesl otec. „Nebo se do tohohle domu nevrátíš.“

Ostražitě jsem na něho pohlédla a hledala nějakou stopu slabosti. Ale žádnou jsem nenašla. „Co tam asi budu celé léto dělat?“

„Srovnáš se,“ řekla matka. „Ada je drsná. Nevhodné chování nebude tolerovat.“

„Mami – já už budu hodná. Neměla jsem to dělat. Přece mě nemůžeš takhle poslat pryč.“

„Už je rozhodnuto,“ prohlásil otec. „A Ada souhlasila, že se tě ujme. Její asistentka musí na léto odjet.“

„Asistentka?“

Matka přikývla. „Je dohazovačka. Má asistentku Lillian – myslím tedy, že jí spíš dělá společnost. Ada už není nejmladší a někdy potřebuje trochu pomoct. Lillianina matka onemocněla.“

„Dohazovačka?“

V otcových očích to zajiskřilo prvním náznakem pobavení, který jsem za celý den zahlédla. „Řekli jsme jí, že někoho ti najít je pěkná výzva, ale je odhodlaná se jí chopit.“

* * *

Matka mi vytahovala věci ze šuplíků a skládala je do kufru, zatímco já jsem opět přecházela po pokoji. „Mami, myslím to vážně, už nikdy nic takového neudělám. Na mou duši.“ Rychle jsem se pokřižovala.

„Ať tvůj otec nevidí, co děláš,“ odpověděla nesoustředěně. „U pobřeží bude mnohem chladněji. Ve Filadelfii je ale v létě dokonce větší vedro než tady ve městě.“

„Do žádnýho vlaku nenastoupím.“

Otočila se ke mně. „Nastoupíš. A já strávím léto přemlouváním tvého otce, aby tě dal zpátky na školu. Ale to znamená, že si musíš na svém chování dát opravdu záležet. Ada je… přísná. Když ji nebudeš poslouchat, okamžitě tě pošle zpátky. A jestli se to stane, můžeš se se školou rozloučit.“

Super. Zlá stará ženská, která mě bude chtít provdat za někoho, kdo se jmenuje Herbert, na hlavě má lysinu a navíc šišlá.

„Se mnou si ale na dohazovačku hrát nebude.“

Matka se zasmušile usmála. „Ada si nehraje.“ Potřásla hlavou. „A kromě toho by ti mohla najít někoho dobrého. Je to nejlepší dohazovačka v celé Filadelfii.“

„To je jako být nejbezpečnější taxikář v New Yorku.“

„Možná. Ale je to lepší než být nejhorší taxikář. A na pobřeží se ti bude líbit. Jako holka jsem tam kdysi jedno léto strávila.“

„Kdyby se ti tam tak moc líbilo, bývala by ses tam vrátila,“ zabručela jsem.

Ale ve skutečnosti jsem si říkala, že to s Adou zvládnu, jakkoli přísná podle matky je. A aspoň se díky tomu dostanu z tohohle domu a uniknu vynucenému manželství s Danielem Schwartzem.

Zatímco jsem ze šuplíku s nechutí vytahovala komínek spodního prádla, v duchu jsem proklínala tu chatrnou vitráž.

Kapitola čtvrtá

Nejdřív jsem si ve Filadelfii všimla toho, že je tam horko. Jako druhý bod jsem zaznamenala, že jsem se vrátila zpátky v čase. Tohle nebylo město, ale časová schránka. Počet tramvají, které v New Yorku přestaly jezdit před třemi lety, převyšoval počet aut. Jen u pár budov jsem musela zvrátit hlavu, abych se podívala na jejich vrchol – doma tomu bylo jinak. Až na oblečení kolemjdoucích a hrstku moderních aut město vypadalo tak, jak jsem si představovala New York před několika desetiletími.

Netrpělivě jsem podupávala, zatímco jsem čekala, až mi portýr donese kufr, a v hlavě potichu počítala vteřiny, než dorazí tajemná Ada. Zoufale jsem doufala, že se nebudeme pokoušet narvat všechny moje věci do tramvaje.

Přiblížil se ke mně nějaký mladý muž, sňal si klobouk a ukázal v teplém slunci svůj hnědý obličej. „Slečna Kleinmanová?“

Podezřívavě jsem si ho měřila pohledem, stejně jako by to udělal každý Newyorčan, kterého cizí člověk osloví jeho jménem. „Možná.“

Usmál se. „Vypadáte úplně jako vaše teta Ada.“ Napřáhl ke mně ruku. „Thomas.“

Potřásla jsem mu rukou – a zároveň i svou hlavou. „Doufám, že ne. Není prastará?“

„Raději ať nezaslechne, že něco takového říkáte,“ pronesl, když od portýra přebíral můj kufr a krabici na klobouky. Poděkoval mu a z ruky mi vzal příruční kufřík, který opatrně položil na hromádku zavazadel na vozíku. „To jsem rád, že jsem vzal provaz. Jinak bychom pro tahle zavazadla museli poslat později.“

Představila jsem si, jak přivazuje moje zavazadla na kočár tažený koňmi. Co tady proboha dělám?

„K autu dojdeme tudy,“ ukázal k řadě vozů na druhé straně ulice. Vydal se tím směrem, ale když zjistil, že za ním nejdu, zastavil se. „Slečno?“

„Jak mám vědět, že jste můj odvoz?“

„Prosím?“

„Vidím vás poprvé v životě. A matka mi říkala, že mě vyzvedne Ada.“

„Slečna Ada je v autě,“ řekl pomalu, jako kdyby to vysvětloval malému dítěti. „Nemůžete očekávat, že vám bude vynášet kufr po schodech.“

„Takže jste její řidič?“

Zakroutil hlavou a snažil se potlačit smích. „Ne, slečno. Ada nikomu nedovolí, aby řídil její vůz. A já studuju na lékařské fakultě Pensylvánské univerzity. Jenom Adě vypomáhám, když potřebuje.“

To jsem to vymňoukla. „Strašně se omlouvám.“

Široce se usmál. „Taková slova od vaší tety nikdy neuslyšíte. Pojďte, ať dojdeme k autu, než se nás vydá hledat.“

Tentokrát jsem za ním šla. I kdyby mě unesl, možná by to nakonec byl lepší osud. A navíc je hezký. Věděla jsem ale, že se musím ovládat. Jestliže táta seřval rabínova syna, raději si nebudu ani představovat, co by udělal, kdyby mě načapali, jak flirtuju s Thomasem – a to tedy i v případě, že z něho opravdu bude doktor.

Zastavil se u pastelově modrého kabrioletu značky Cadillac se staženou střechou, jehož pochromovaná kapota se na slunci oslnivě třpytila. Za volantem seděla žena s platinově blond vlasy vykukujícími zpod světle modré šálky značky Hermès. Na rukou měla natažené rukavice na řízení ve stejné barvě, jednou z nich pevně svírala volant, na nějž netrpělivě poklepávala ukazováčkem, a ve druhé držela zapálenou cigaretu, z níž v pravidelných intervalech potahovala. Při pohledu zezadu by to klidně mohla být Marilyn Monroe.

Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak si poposunula sluneční brýle ve tvaru kočičích očí, takže se objevily vějířky jemných vrásek kolem jejích hnědých očí – a mladistvý dojem se rozplynul.

„Dobré nebe, kolik sis toho sbalila?“ zeptala se, aniž by se otočila. „Thomasi, možná budeme muset pro ten kufr později poslat.“

„Přišel jsem připravený,“ opáčil Thomas, otevřel kufr od auta a vytáhl dlouhý provaz. „Jestli je to vaše příbuzná, rozhodně necestuje nalehko.“

„Drzoune,“ odsekla, ale v jejím hlase byl patrný smích. „Vy jste jediný, komu dovolím takhle se mnou mluvit.“

„Jako kdybych to nevěděl,“ prohlásil a s lehkým zamručením zvedl moje zavazadlo. „Tady ve Filadelfii ale máme kameny, slečno. Nemusela jste si balit ty nejmódnější newyorské.“

„My ve městě nemáme kameny, máme tam mrakodrapy a taxíky.“

„A problémy s chováním,“ dodala Ada. Pak se konečně otočila a sundala si brýle, aby do mě zavrtala svůj pohled. Měřila si mě od hlavy k patě. „Ty šaty by celkem šly,“ řekla s pohledem upřeným na moje šaty s černo-bílým károvaným vzorem, páskem a krinolínou. „Ale s touhle rtěnkou vypadáš jako coura.“ Natáhla ke mně ruku v rukavici. „No tak, ukaž mi ji.“

„Prosím?“

„Tu rtěnku,“ zdůraznila a zakmitala prsty na znamení, že na ni čeká. Bojovala jsem s touhou přitisknout si kabelku k hrudi a zatvrzele ji chránit, ale místo toho jsem otevřela sponu, našla tu pohoršlivou rtěnku a podala ji Adě. „Mnohem lepší. Vidíte, Thomasi? Není tak špatná, jak tvrdila její matka.“ Upustila rtěnku do svojí kabelky.

„Ne, Thomasi,“ pronesla jsem. „Jsem mnohem, mnohem horší.“ Adě poněkud poklesl koutek.

Konečně jsem pratetě podala ruku. „Ještě jsme se nepředstavily. Jsem Marilyn.“

„No a kdo jiný bys asi tak mohla být?“ zeptala se a moji ruku naprosto ignorovala. „Thomasi, to se tam nevejde.“ Ruka mi poklesla.

„Při vší úctě, slečno Ado,“ pronesl, když dokončil vázání uzlu. „Můžete jet, jako kdyby vás honil sám ďábel, a kufr se ani nehne.“

„Beru vás za slovo,“ prohlásila. „Nastup si, holka, nemáme na to celej den.“

Otevřela jsem dveře a chystala se usadit se na sedadlo spolujezdce, ale Ada mě hned zadržela. „Dozadu. Vepředu jezdí Thomas.“

Thomas namítl: „Vzadu je to v pohodě…“ Ada ho zastavila pohledem. Beze slova jsem se přesunula na zadní sedadlo.

Sotva Thomas stačil zavřít dveře, Ada vyrazila z parkovacího místa na ulici a podle všeho se ani nerozhlédla. Naklonila jsem se dopředu, aby mě přes hluk v kabrioletu bylo slyšet: „Jak ti mám říkat?“

Otočila se ke mně. „Co je tohle za otázku?“

„No, říkat ti prateto Ado je trochu kostrbaté.“

„Ani se neopovažuj používat to pra před mým jménem. A nepotřebuju ani tetu. Prostě mi říkej Ado.“

Ještě chvilku jsem na ni zírala, pak jsem pokrčila rameny a přála si mít taky na hlavě šátek. Z jízdy na zadním sedadle budu mít děsně zacuchané vlasy, obzvlášť při jejím stylu řízení.

Zastavili jsme na semaforu a Ada z kabelky vytáhla moji rtěnku v odstínu ďábelské rudé, našpulila rty do zpětného zrcátka a natřela si je, pak rtěnku zase zašoupla do kabelky. Znovu jsem se naklonila dopředu. „Copak s tou rtěnkou člověk nevypadá jako coura?“

„Ty s ní tak vypadáš. Mně sluší všechno.“

Tohle bude opravdu dlouhé léto.

Kapitola pátá

Ada kličkovala autem po městě, řítila se zatáčkami a jen tak tak se vyhýbala tramvajím a chodcům. Cestou jsme potkali jen asi dva tucty jiných vozů a žádné taxíky. Thomase to zřejmě nevyvedlo z míry, ale všimla jsem si, že se pravou rukou drží dveří od auta poněkud pevněji, než bylo nezbytně nutné a než by se dalo odhadnout z postoje zbytku jeho těla. A já jsem dumala nad tím, co z toho je jenom divadlo kvůli mně. Opravdu je teta ten typ člověka, co nechá svou neteř sedět na zadním sedadle, aby muž jiné rasy mohl sedět vepředu? Nebo mi tím chtěla dát najevo, kde je moje místo? Spíš jsem si myslela, že to bude ta druhá možnost, což se odvíjelo od mých znalostí starších lidí u nás doma a jejich neodmyslitelné xenofobie. Ale nikdo z lidí přes sedmdesát, které jsem znávala, nevypadal ani se nechoval jako Ada. Tak to možná bude autentické.

Náhle prudce zastavila před velkým dvojdomkem stojícím v chumlu úplně stejných řadových domů.

„Říkal jsem vám, že to ten provaz udrží.“

„Beru na vědomí,“ odpověděla Ada a usmála se na Thomase. Přísahala bych, že na okamžik flirtovala. „Nevadilo by vám vynést to nahoru do pokoje pro hosty, drahoušku?“

Drahoušku. Zajímavé.

„Ne, madam, vůbec ne.“

Poděkovala mu a pak se obrátila ke mně. „Domluvíme se na nějakých pravidlech, než se tady moc zabydlíš.“

A je to tady. Matka mě varovala, že bude přísná.

„Tak zaprvé: budeš dělat, co ti řeknu. Nemám čas vychovávat nezvedené děti.“

„Já nejsem dí…“

Pozvedla prst a tím mě umlčela. „Jak jsem řekla, nemám čas tě vychovávat. Takže se budeš chovat slušně, nebo tě okamžitě zase posadím na vlak. A podle toho, co jsem slyšela, po tom netoužíš o nic víc než tvoji rodiče.“

Na znamení vzdoru jsem zkřížila ruce na prsou, ale nechala ji pokračovat.

„Zadruhé: žádní muži. Má reputace v této společnosti je moje živobytí a nehodlám si to pokazit nějakou vitrážovou aférkou. Je to jasné?“

Přikývla jsem. Ve skutečnosti to ve mně úplně vřelo, ale nechtěla jsem to před tou čarodějnicí dát jakkoli najevo.

„Zatřetí: nikdo do mého domu nevkročí bez mého povolení. Nezajímá mě, kdo jsou tvoji přátelé. Nevěřím jim, pokud se pohybují v blízkosti mých věcí. Začtvrté: bez mého dovolení se ničeho nedotkneš. Žádné ,půjčování‘ bez dovolení. A já nebudu dovolení udělovat.“

„Takže je v pohodě, když mi ukradneš rtěnku, ale pokud já si vezmu něco tvého, tak letím?“

Usmála se. „Takže rozumíš.“

Mami, co jsi mi to udělala?

„A zapáté: žádné lži. Je mi jedno, jak ošklivá bude pravda. A vidím tvůj spodní ret, slečinko. Vím, že si myslíš, že na mě vyzraješ. Nevyzraješ. Vidím do tebe, holčičko. Na to nikdy nezapomínej.“ Thomas se vrátil poté, co nahoru odnesl můj kufr, a tentokrát sáhl po příručním kufříku a krabici na klobouky. „Ten je mimo hru,“ řekla, když viděla můj pohled.

„Proč? Chceš s ním chodit?“ zeptala jsem se jízlivě.

„Nebuď drzá,“ opáčila.

„Nějaká další pravidla?“ otázala jsem se.

„Ano,“ odpověděla. „Ale pro dnešek to stačí.“ Thomas se vrátil k autu. „Naskočte si, hodím vás domů.“

„Díky, ale pojedu tramvají. Musím se stavit v tátově obchodě.“

„Můžu vás tam vzít.“

Kývl směrem ke mně. „Myslím, že máte plné ruce práce.“

„Copak někdy nemám?“ odvětila Ada. „Proč si jenom moje rodina myslí, že s radostí poskytuju domov všem těm vzpurným holkám, to teda nevím.“ Sundala si rukavice na řízení a podala ruku Thomasovi, který s ní vřele potřásl.

„Pozdravujte ode mě doma.“

„Jistě, madam.“

„A říkám vám už pomilionté, abyste přestal s tou madam. Jsem Ada. Prostě Ada.“

Zasmál se a předvedl své dokonale bílé zuby. „Ano, madam,“ opáčil a pak se obrátil ke mně a pokývl. „Slečno Kleinmanová.“

Když odcházel, Ada zakroutila hlavou, pak vypnula motor a vystoupila z auta. „Tak pojď,“ řekla mi. „Nikdo se ještě nikam nedostal díky tomu, že by byl jako šnek.“

Vystoupila jsem na místě spolujezdce, připravená se hádat, že ani náhodou nejsem vzpurná holka. Pak jsem si ale něco uvědomila. „Ado – koho jiného ti sem naše rodina poslala?“

„Co mi měla poslat?“

„Říkala jsi, že neposkytuješ domov všem těm vzpurným holkám. Koho ti sem ještě poslali?“

Pod schody se otočila ke dveřím na pravé straně dvojdomku. Po tváři se jí rozlil lišácký úsměv. „Myslíš, že jsi jediná, kdo potřebuje nápravu? Tvoje matka tady se mnou taky strávila jedno léto, mladá dámo. A podívej, co z ní dneska je.“

Vykulila jsem oči, ale ona už byla v polovině schodiště. Máma – a tady? Říkala, že strávila léto na pobřeží a že teta Ada je přísná, ale nic víc nenaznačila. Nebyla jsem naivní a nemyslela jsem si, že by byla odjakživa superpočestná a nikdy nic neprováděla, dokud si nevzala mého nezáživného otce. Ale zároveň mě nikdy nenapadlo, že důvodem, proč se vždycky staví na moji stranu, by mohlo být, že se do podobných trablů dostala kdysi i ona sama. Byla jsem připravená ten příběh z Ady vypáčit stůj co stůj, i kdyby mi to mělo trvat celé léto. Co máma provedla?

Ada otevřela těžké dubové dveře. Hned se na ni vrhlo malé šedivé klubíčko a pronikavě ňafalo. „Miláčku,“ rozněžnila se a zvedla teriéra do náručí. „Taky se mi stýskalo, drahoušku. Máma už je doma.“ Podívala se na mě. „Zavři dveře. Nechceš přece, aby Sally utekla.“

„Sally?“

Podržela psa tak, abych si ho mohla prohlédnout, a to malé stvoření s vrčením odhalilo zuby. „Dokáže úžasně odhadnout charakter,“ prohlásila Ada a přivinula si psa na hrudník. „Když uvidíš nějaký problém, hned ho poznáš, viď, zlatíčko?“

„Roztomilé stvoření,“ zamumlala jsem. Natáhla jsem ruku směrem ke psí hlavě a doufala jsem, že mi ji neukousne. „Jsem přátelská,“ řekla jsem Sally. „Přísahám.“ Sally vycenila zuby, jako by snad nevážila jako za groš kudla.

„Z plemene šampionů.“ Položila Sally na zem a fenka odpelášila na pohovku v obýváku pod oknem, kde se položila a nedůvěřivě mě pozorovala. Ada si sundala šálku, pověsila ji na věšák vedle dveří, pak popošla k zrcadlu, kde si načechrala vlasy, a lehce u toho špulila rty, aby si obdivně prohlédla mou rtěnku.

Rozhlédla jsem se po svém novém domově. Byl zařízen vkusně a moderně ve stylu skandinávského minimalismu, navzdory zjevně předválečným dřevěným podlahám a zdobeným dřevěným prvkům na zábradlí. Ani ve snu bych si takhle nepředstavovala obydlí staré panny, která se živí dohazováním. Čekala jsem vzhled a vůni babiččiny kabelky, ne tyhle čisté linie zvýrazněné zářivými barevnými odstíny. Jenže Ada měla očividně peníze a – jestli bylo možné tak soudit podle jejího auta a šály – zajímala se o módu a zevnějšek. „Dohazování musí být lukrativní,“ prohlásila jsem.

„Není slušné zmiňovat něčí finance,“ opáčila. „Ukážu ti tvůj pokoj. Večeře je přesně v šest. V sedm půjdeme na večerní procházku.“

„A předpokládám, že do osmi mám být v posteli.“

„Neblázni. V osm začíná Show Eda Sullivana.“

„No jasně. Jsem blbá.“

Když jsem za ní stoupala po schodech, ostře se na mě podívala. „Drzé řeči tady tolerovat nebudu.“

„Beru řádně na vědomí.“ V tichu jsme procházely dlouhou úzkou chodbou. Na jejím konci se nacházelo menší schodiště, o němž jsem se domnívala, že vede do pokojů služebnictva. Bylo mi jasné, že s mojí smůlou zamíříme právě tam.

Ada se ovšem zastavila u posledních dveří vpravo a vzala za kliku. Pokoj byl strohý, s mosaznou postelí překrytou bílým přehozem s očky, toaletním a nočním stolkem a věšákem. Ve vzduchu se vznášela vůně kuliček proti molům a nepoužívaného prostoru. „Můj sladký domove,“ pronesla jsem s předstíraným veselím, které se mi nějak podařilo v sobě sesbírat.

„Koupelna je hned vedle. Můj pokoj je na druhém konci chodby. Lillianin pokoj je hned vedle mého. Nebudeš otevírat zavřené dveře.“

„Lillian?“

„Moje společnice.“

„Ach. Máma mi říkala, že musela odjet domů – za nemocnou matkou nebo tak něco…“

„,Za nemocnou matkou nebo tak něco‘,“ napodobila mě. „Její matka umírá. S trochou soucitu nejdál dojdeš.“

„Upřímnou – nadcházející – soustrast.“

Ada úsečně pokývla. „Než se vrátí, převezmeš některé její povinnosti.“

„A to znamená…?“ Jestli mi hodlá dát na starosti vaření, bude ukrutně zklamaná. Umím připravit sotva topinku.

„Že budeš dělat, co ti řeknu.“

„Ach tak, samozřejmě.“

Pokývla. „Teď si vybal. Mám něco na práci.“

Odkráčela a zavřela za sebou dveře mé nové vězeňské cely. Posadila jsem se na rozvrzanou postel. Žádné rádio. Žádné knihy. Sice jsem si byla jistá tím, že obojí se nachází v přízemí, ale nesměla jsem se ničeho dotknout.

„Daniel Schwartz za tohle rozhodně nestál,“ řekla jsem si. Pak jsem si stoupla, vytáhla z kabelky klíč a otevřela kufr.

Když jsem se chystala uložit do přihrádky spodní prádlo, povšimla jsem si vzadu v šuplíku nějakého papíru. Ohlédla jsem se přes rameno, abych se ujistila, že to není zkouška a že se na mě Ada nedívá z portrétu na zdi, kam si vyřezala otvory pro oči, a papír jsem zdvihla. Byla to fotografie. Prohlížela jsem si dvě ženy stojící na chodníku, za nimi ruské kolo v zábavním parku v Atlantic City. Mladší žena objímala tu starší a líbala ji na tvář. Ta starší byla zjevně Ada, jen mladší, s tmavšími vlasy, ale plná života a usměvavá, jednu paži zvednutou do vzduchu jakoby na oslavu. A ta mladší – přimhouřila jsem oči. Bylo těžké poznat ji z profilu, ale byla jsem si celkem jistá, že mladší žena je moje matka. Obrátila jsem fotografii a potvrdila jsem si to – matčiným rukopisem tam stálo: „Rose a Ada, srpen 1932“.

Znovu jsem se zadívala ke dveřím. Dala to sem schválně? Nebo byla moje matka poslední osobou, která v tomhle pokoji přebývala? Zase jsem fotografii obrátila a zahleděla jsem se na snímek, studovala ho podrobněji a v hlavě se mi začaly odvíjet okolnosti celého příběhu vedoucí k tomu, že moje matka dorazila do tohohle pokoje. A proč, pro všechno na světě, vypadá vedle Ady tak šťastně? Vysál z mojí pratety v následujících osmadvaceti letech radost věk, nebo to měla na svědomí nějaká tragédie?

Ne, máma říkala, že Ada je přísná. Takže nic z toho nedává smysl. A když tahle fotografie vznikla, mojí matce bylo devatenáct. O rok později si vezme otce. Za tři roky se narodí Harold. Dohodla jim manželství Ada?

Nechala jsem oblečení ležet na prádelníku a ponořila jsem se do hlubin kufru, abych vytáhla pero a papír. U toaletního stolku stála malá židle, tak jsem se posadila a začala psát dopis.

Mami,

proč jsi mi neřekla, proč jsi tady strávila léto?

Co jsi provedla? Byl to skandál?

Zírala jsem na to, co jsem napsala. Nikdy na tu otázku neodpoví, zvlášť ne v dopise. Ale to přece neznamená, že se nemůžu zeptat.

Ada je přísná, jak jsi říkala. A oznámila mi, že si nesmím půjčovat žádné její věci – můžeš mi sem poslat rádio a nějaké knížky? Obávám se, že jinak umřu nudou. Tátovi to možná bude jedno, ale já vím, že tobě bude tvé jediné dcery líto.

S láskou

Marilyn

P. S. Ukradla mi rtěnku! Mohla bys prosím zajít do Saks a koupit mi novou? Nejsem si jistá, jestli tady mají opravdové obchody…

Složila jsem papír s monogramem a vložila ho do obálky, olízla ji a zalepila, napsala adresu a do rohu přilepila známku. Ale pak jsem si uvědomila, že neznám zdejší adresu. A tak jsem si vystačila s tím, že jsem do rohu, kam se píše adresa odesilatele, napsala jenom své jméno a pod to připsala: „Adin dům hrůzy“.

Pak jsem se vrátila k vybalování.

Kapitola šestá

Večeře proběhla v o dost menším tichu, než jsem si představovala. Ada na mě chrlila tolik otázek, že jsem si sotva stačila něčeho kousnout, než jsem musela odpovídat na další dotaz. Jídlo bylo ovšem výtečné, teta zaměstnávala kuchařku. Ale chtěla vědět naprosto všechno od velikosti mých šatů přes oblíbenou četbu až po to, co se stalo s Danielem.

A k mému překvapení se tomu, co jsem prohlásila, když mě otec vlekl ze synagogy, zasmála. „Ne, nemyslím si, že by to Walter zvládl nějak dobře. Ale jak je možné, že tvoje matka udržela kamennou tvář, to je mi záhada.“

„Proč sem tenkrát matka vlastně přijela?“

Mávla rukou. „To je její příběh, ne můj. Nebudu se do toho vměšovat.“

„Jsi dohazovačka. Není to profesionální vměšování?“

Vykouzlilo jí to lehký úsměv na tváři. „Tvého otce jsem jí nedohodila. Toho šosáka si našla úplně sama.“ Upřela na mě svůj pohled. „Ale bujarost se očividně dědí.“

Zkusila jsem si představit slovo bujarost při popisu mojí matky. Jistě, byla s ní větší zábava než s mým otcem, ale že by byla bujará? Jenže na té fotce u mě v pokoji tak rozhodně vypadala.

Ada ještě neskončila. „A ty jsi odmítla si toho chlapce vzít?“

„Nežijeme snad ve středověku. A já jsem se nechystala…“ Odmlčela jsem se. Když jsem před matkou řekla, že nejsem těhotná, omdlela. Nechtěla jsem Adu zabít.

„Dostat se do nesnází,“ dokončila za mě. „Ne, souhlasím.“

„Opravdu?“ Přikývla. „Máma omdlela, když jsem to řekla před rabim.“

Ada zaklonila hlavu a rozesmála se hlubokým smíchem. „Ach můj bože. No, máme plné ruce práce, co?“ Odsunula talíř a decentně si otřela ústa ubrouskem. „Jdi se nachystat na naši procházku. Myslím, že se ti tenhle byznys bude líbit.“

„Byznys?“

Mrkla na mě.

* * *

Nemyslela jsem si, že se musím chystat nějak speciálně, ale Ada moje první tři nápady, co si vzít na sebe, zamítla. „Copak nejdeme jenom na procházku?“

„Pracovní procházku.“

„Nechápu, co to znamená.“

Vytáhla ze skříně šaty a přidržela je přede mnou, dokonce zavřela jedno oko. „Tyhle.“

„Vrátíš mi tu rtěnku?“

„Ne.“ A s tím opustila pokoj, abych se mohla převléknout.

Jakmile jsem byla vhodně oblečená – jako na procházku po Fifth Avenue doma v New Yorku –, Ada mi upravila vlasy a výstřih.

„Nehodláš mě s nikým dávat dohromady, že ne?“ zeptala jsem se obezřetně.

„Tebe?“ Zasmála se. „Bože, ani náhodou. To by byl konec mého byznysu.“

„A co teda…?“

„Jen pojď. Uvidíme, jak jsi dobrá.“

„Dobrá v čem přesně?“ Smála se a já založila ruce v bok. „Neodejdu z tohohle domu, dokud mi neřekneš, kam jdeme.“

„Do parku, drahoušku. Upřímně, ty si snad myslíš, že by tě sem tvoji rodiče poslali proto, abys dělala něco nekalého?“

Neprozradila jsem jí, že jsem zkoušela dveře v patře. Všechny byly zamčené, až na dveře do mého pokoje a do koupelny. A moje se nezamykaly.

Vydaly jsme se podél bloku, Adiny podpatky hlasitě klapaly po chodníku. Její tempo vyzradilo její newyorské kořeny, když kličkovala mezi pomalejšími chodci a jen tak tak se stačila vyhýbat řítícím se tramvajím.

„Dokáže si člověk na tramvaje zvyknout?“ zeptala jsem se.

„Já jsem si od nich nikdy neodvykla.“

Po čtyřech blocích jsme došly do parku – na newyorské standardy byl velký, pokud nepočítáte Central Park. Ve srovnání s ním byl maličký. Vedlo tam několik cestiček a Ada vybrala tu vpravo. Prošly jsme kolem několika stromů a došly k tenisovému kurtu, kde hrála skupina mladých mužů a několik dalších jejich hru sledovalo.

„Tady se rozdělíme,“ oznámila mi Ada a podala mi malý papírový bloček a pero.

„Co s tím mám dělat?“

„Zjisti jména, telefonní čísla a věk. A kolik měří. Některé holky jsou dost vybíravé.“

„A od koho to mám zjistit?“

Ukázala směrem ke kurtu. „Od tolika mužů, kolik jenom zvládneš.“

„Ado, já jsem zmatená.“

Otočila se ke mně, ruce v bok. „Dobré nebe, holka, prostě tam půjdeš, párkrát mrkneš a zjistíš o nich informace, abych měla mladé muže, s nimiž bych mohla seznámit děvčata. Není to nic těžkého.“

„Ale jak víš, že se k sobě budou hodit?“

„Na tom právě poznáme, jak jsi dobrá. Ohodnoť je. Od jedné do deseti. Deset znamená materiál na ženění.“ Znovu na mě pohlédla. „Jedna znamená někdo, s nímž by ses vyplížila ze synagogy.“

„A ty tohle neuděláš sama, protože…?“

„Protože už jsem to udělala. Ale až uvidí tebe, bude jim jasné, jaké dívky nabízím.“ Trochu do mě šťouchla. „A teď jdi. Chci nejmíň šest mužů.“

Ehm, kdybych chtěla odjet domů, stačil by jediný dopis otci popisující tuhle záležitost a už bych jela. Řekl by, ať si sbalím, a vmžiku bych se ocitla zpátky ve svém dětském pokojíčku. Ale tohle znělo rozhodně mnohem líp než se vrátit domů. A tak jsem se šourala ke kurtu, houpala se v bocích a čekala, až si mě všimnou.

Všechno by šlo jistě hladčeji, kdybych na cestičce nezakopla o zatoulaný kámen a s výkřikem nezahučela do křoví.

Když jsem se pokoušela vyprostit si vlasy zamotané do větví, objevily se mi před obličejem dvě ruce a začaly mi pomáhat. „S dovolením,“ řekl mužský hlas. Došlo mi, že se mi poměrně značně vysoukaly šaty.

„To je teda způsob, jak se seznámit,“ řekla jsem a nechala ho, aby mi pomohl na nohy. Usmál se, já jsem si oprášila šaty a napřáhla k němu ruku. „Marilyn.“

„Freddy.“

„Freddy, obávám se, že tě musím požádat o laskavost.“

Oči se mu vesele zatřpytily. „Prosím, jen do toho.“

„Potřebovala bych, abys mě seznámil se svými přáteli.“

„Doufal jsem, že to bude víc ve stylu ,vyjdeme si na večeři‘.“

Za normálních okolností bych řekla ano. Koneckonců mě zachránil z toho křoví. A vůbec nebylo nepříjemné, že je vysoký šest stop a spodní čelist by mu mohl závidět i Gregory Peck. Ale Ada mi muže zakázala a já jsem stejně neplánovala zůstat tak dlouho, abych navázala vztah, i kdyby to bylo jenom pro trochu zábavy.

„Možná jindy.“

Nabídl mi rámě a já jsem přijala. Tahle cestička byla očividně plná nástrah. Došli jsme ke kurtu a on zavolal na své kumpány. „Hej!“ Hráči přestali hrát a otočili se k němu. „Tohle je Marilyn. Chtěla by se s vámi seznámit.“ Obrátil se ke mně. „Něco dalšího?“

Co teď? Všichni na mě zírali. Přemýšlela jsem. „Dobře. Ne že bych tohle chtěla dělat, ale jdeme na to. Jmenuju se Marilyn a přišla jsem, abych vám pomohla najít dívku vašich snů.“

„Vždyť stojí před náma,“ zvolal jeden z nich a výsknul.

„To je milé, ale já nejsem k mání. Chci říct, jsem k mání, ale ne takhle. Mám ovšem… přítelkyně.“

„To nezní, že by sis těmi přítelkyněmi byla úplně jistá,“ prohlásil ten, co držel tenisový míček. Netrpělivě s ním dribloval. „Ty pracuješ pro tu ženskou? Pro Adu?“

„Pracovat znamená dostávat zaplaceno, takže ne.“

„Tak o co jde?“

„Poslyšte, já nejsem ten typ holky, kterou si chcete vzít. Neumím vařit, jsem nepořádná a poslali mě sem, protože mě načapali při dostaveníčku se synem rabína. Během bohoslužby.“ Někteří se rozesmáli. „Taky bych si přála, aby to byl vtip, ale není. Prorazili jsme skleněnou vitráž a propadli dolů. Požádal mě pak o ruku – ale já ani nevím, jestli předtím vůbec někdy políbil nějaké jiné děvče. Ada má ovšem dívky, které se o vás opravdu dobře postarají. To přece ve skutečnosti chcete, ne? Někoho, za kým se budete vracet domů, že?“

„Já nevím,“ odpověděl Freddy. „Zdá se mi, že s tebou je větší zábava.“

„Cože jsi?“