KOUZELNÁ SKŘÍŇKA

PRO GWENDY

Copyright © 2017 by Stephen King and Richard Chizmar

Published by agreement with the authors and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Cover Artwork © 2017 by Ben Baldwin

Interior Artwork © 2017 Keith Minnion

Translation © Ivan Němeček, 2018

Original English title: GWENDY’S BUTTON BOX

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-059-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-060-6 (mobi)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

1

Na vyhlídku Castle View vedou zCastle Rocku tři cesty: silnice 117, ulice Pleasant Road aSebevražedné schodiště. Je klikaté ana úbočí je drží silné (i když zrezivělé) železné hřeby. Tohoto léta po něm chodívá každý den – ano, i onedělích – dvanáctiletá Gwendy Petersonová. Vyjde první stovku schodů, vyběhne druhou avnezměrné touze po vítězství – jak by řekl její otec – se vyřítí nahoru ipo těch posledních sto padesáti. Pak se celá zrudlá předkloní, opře se rukama okolena (zpocené prameny vlasů se jí lepí na tváře – při posledním sprintu se vždycky uvolní zohonu bez ohledu na to, jak pevně si jej utáhne) afuní jako starý tažný kůň. Přesto už kurčitému zlepšení došlo. Když se narovná apodívá se dolů, vidí špičky svých tenisek. To ještě včervnu, poslední den školy (a shodou okolností také poslední den její docházky na první stupeň castlerockské základky) nedokázala.

Tričko má přilepené ktělu, ale jinak se cítí celkem dobře. Včervnu byla po dosažení vrcholu na pokraji smrti vyčerpáním. Poblíž slyší křik dětí na hřišti. Opodál se ozývá zvonění baseballového míčku oaluminiovou pálku, jak děti zdorostenecké ligy trénují na charitativní turnaj chystaný na Den práce. Čistí si brýle kapesníkem, který nosí vkapse šortek jen za tímhle účelem, ale vtom ji někdo osloví. „Holčičko, pojď sem na moment. My dva si musíme popovídat.“

Gwendy si nasazuje brýle asvět se znovu zaostřuje. Poblíž štěrkové cesty, jež vede od schodiště do Vyhlídkového rekreačního parku, sedí ve stínu na lavičce muž včerných džínách, černém saku od obleku abílé košili, ukrku rozepnuté. Na hlavě má frajerský černý klobouček, oněmž se jednou Gwendy budou zdát hrozivé sny.

Tento týden sedává muž na stejné lavičce každý den astále si čte stejnou knihu (Duhu gravitace, knihu tlustou azřejmě ináročnou), ale až do dneška ji ještě nikdy neoslovil. Gwendy si ho ostražitě prohlíží.

„Nemám se bavit scizíma lidma.“

„To je dobrá rada.“

Bude nejspíš ve věku jejího otce, takže nějakých osmatřicet, anevypadá špatně, ale vtom černém oblekovém saku za horkého srpnového rána připadá Gwendy jako podivín. „To ti asi poradila máma, viď?“

„Táta,“ řekla Gwendy. Cestou na hřiště bude muset projít kolem něho, ajestli je opravdu divný, mohl by ji chytit, ale Gwendy ztoho velký strach nemá. Je koneckonců jasný den, zalidněné hřiště je blízko ají už se podařilo popadnout dech.

„V tom případě,“ pokračuje muž včerném saku, „mi dovol, abych se představil. Jsem Richard Farris. Aty jsi…?

Váhá, ale pak si pomyslí, co se mi může stát? „Gwendy Petersonová.“

„No vidíš. Tak už se známe.“

Gwendy zavrtí hlavou. „Jenom jménem.“

Muž zakloní hlavu azasměje se. Vtom dobrém rozmaru je okouzlující aGwendy se bezděčně usměje. Přesto si stále drží odstup.

Muž na ni namíří pomyslnou pistolí. „To je dobrý. Ty jsi dobrá, Gwendy. Když už jsme utoho, co je to vlastně za jméno?“

„Složenina. Táta chtěl Gwendolyn – tak se jmenovala jeho babička – amáma chtěla Wendy, která je vPetru Panovi. Atak se dohodli na kompromisu. Jste tu na dovolený, pane Farrisi?“ To jí připadá pravděpodobné; jsou koneckonců vMaine ado Maine se jezdí na dovolenou. Je to vidět ina poznávacích značkách.

„Dalo by se to tak říct. Tak trochu cestuju. Tejden vMichiganu, další tejden na Floridě. Pak si možná odskočím na Coney Island na pálivej hotdog aprojížďku na cyklonu. Vlastně jsem takovej tulák po Americe. Sleduju určitý lidi aobčas se na ně zajedu kouknout.“

Z hřiště zazvonila baseballová pálka aozval se jásot.

„Ráda jsem si svámi popovídala, pane Farrisi, ale teď už fakt musím…“

„Zůstaň ještě chvilku. Víš, patříš ktěm lidem, který poslední dobou sleduju.“ Mělo by to vyznít zlověstně (a také to tak trochu vyznělo), ale ve tváři mu stále dozníval úsměv aoči mu zářily, takže pokud je to nějaký starý prasák, celkem dobře to skrývá. Což podle Wendy dokážou jen ti nejlepší staří prasáci. Vejdi do mého salonu, řekl pavouk mouše.

„Mám otobě takovou teorii, slečno Gwendy Petersonová. Vytvořenou, jako ostatně všechny nejlepší teorie, na základě obšírnýho pozorování. Chceš ji slyšet?“

„Tak asi jo.“

„Zdá se mi, že máš sklony ktloustnutí.“

Možná si všiml, že ji to trochu zarazilo, protože zdvihl ruku azavrtěl hlavou, jako by říkal, neukvapuj se.

„Snad si osobě dokonce imyslíš, že seš tlustá, protože holky aženský vtýhle naší zemi maj podivný představy otom, jak vypadaj. Média… víš, co myslím, když říkám média?“

„Jistě. Noviny, televize, Time aNewsweek.“

„Přesně. No dobrá. Média tvrdí: ‚Holky, ženský, vtomhle báječným novým rovnoprávným světě můžete bejt, čím chcete, pokud si vestoje dohlídnete na špičky bot.‘“

On mě fakt sleduje, pomyslí si Gwendy, protože tohle dělám každej den, když doběhnu nahoru. Začervená se. Ale jen navenek. Pod povrchem je vzdor. No aco? Právě ten vzdor ji nutí běhat po schodech. Ten vzdor aFrankie Stone.

„Podle mý teorie si ztebe někdo utahoval kvůli tvý váze nebo kvůli tvýmu vzhledu nebo kvůli obojímu aty ses rozhodla vzít to pevně do svých rukou. Nemám pravdu? Možná to není úplně trefa do černýho, ale terč jsem zasáhl, ne?“

Možná proto, že je to cizí chlap, mu dokáže říct, sčím se nesvěřila ani rodičům. Nebo je to možná kvůli jeho modrým očím, které jsou zvídavé aplné zájmu, ale není vnich žádná lest – aspoň Gwendy žádnou nevidí. „Jeden kluk ve škole, Frankie Stone, mi začal říkat vzducholoď, víte, jako…“

„Vzducholoď, jo, já vím, co je vzducholoď.“

„Hm. Frankie je nechutnej.“ Už mu málem řekne, jak si Frankie vykračuje kolem hřiště avykřikuje: Já jsem bourák Frankie, já mám péro dlouhý!, ale pak od toho upustí.

„Začali mi tak říkat iněkterý další kluci ataky pár holek, ale ne kámošky, jiný holky. To bylo všestý třídě. Za měsíc už budu na vyšším stupni apak…“

„Rozhodla ses, že tahle přezdívka už tam stebou nepůjde,“ dodává pan Richard Farris. „Chápu. Ataky trochu povyrosteš.“ Změří si ji pohledem od hlavy kpatě, ale ten pohled ji nijak neděsí. Připadá jí spíš vědecky zkoumavý. „Řek bych, že můžeš dorůst tak na sto sedmasedmdesát nebo sto osmdesát. To je slušná vejška, na holku.“

„Už jsem stím začala,“ prohlásí Gwendy, „a nehodlám čekat.“

„Přesně to jsem si myslel,“ míní Farris. „Nečekej, nefňukej, ale jdi za svým cílem. Přímo. To je obdivuhodný. Proto jsem se stebou chtěl seznámit.“

„Ráda jsem si popovídala, pane Farrisi, ale teď už musím jít.“

„Ne. Teď tu musíš zůstat.“ Už se neusmívá. Ztvrdly mu rysy amodré oči jako by zešedivěly. Krempa kloboučku mu vrhá na čelo tenký stín jako tetování. „Něco pro tebe mám. Dárek. Protože ty jsi ta pravá.“

„Já si od cizích lidí nic neberu,“ namítá Gwendy. Teď už má trochu strach. Možná víc než jen trochu.

„Znát někoho jménem ještě nic neznamená, vtom stebou souhlasím. Ale my dva si nejsme cizí. Já tě znám avím, že ta věc, kterou pro tebe mám, je určena někomu, jako seš ty. Někomu mladýmu, kdo stojí nohama pevně na zemi. Já tě vycítil, Gwendy, dlouho předtím, než jsem tě uviděl. Ateď seš tady.“ Posunuje se na konec lavičky apoplácá na ni. „Pojď si sednout vedle mě.“

Gwendy přistoupí klavičce apřipadá si jako ve snu. „Ale…, pane Farrisi, nechcete mi ublížit?“

Muž se usměje. „Unýst tě? Zatáhnout tě do křoví adělat stebou nějaký čuňačinky?“ Ukazuje kousek za cestu. Dvacet nebo třicet dětí v tričkách školního prázdninového tábora tam dovádí na skluzavkách, houpačkách aprolézačkách pod dohledem čtyř vedoucích. „Já myslím, že to by mi asi neprošlo, co říkáš? Navíc mě malý holky sexuálně nevzrušujou. Vlastně mě vůbec nezajímaj, ale jak už jsem řekl – nebo aspoň naznačil –, ty seš jiná. Tak si sedni.“

Gwendy si sedá. Pot na těle jí vystydl. Napadá ji, že ipřes ten jejich milý hovor se ji teď pokusí políbit, bez ohledu na děti na hřišti ajejich vedoucí. Ale neudělá to. Sahá pod lavičku avytahuje plátěný pytel zavázaný šňůrkou. Otvírá ho avytahuje nádhernou mahagonovou skříňku, jejíž hnědé dřevo září tak výrazně, že Gwendy dokáže vhloubi postřehnout jemné červené tóny. Je kolem třiceti centimetrů dlouhá, jen oněco méně široká aasi patnáct centimetrů hluboká. Gwendy po ní okamžitě zatouží, anejen proto, že je tak krásná. Chce ji proto, že je její. Chce ji jako něco opravdu cenného, co milovala, ale co ztratila tak dávno, že na to málem zapomněla, ale teď to znovu našla. Jako by to vlastnila vjiném životě, kdy byla princeznou nebo něčím podobným.

„Co to je?“ ptá se Gwendy přidušeným hláskem.

„Zázračná skříňka,“ odpovídá muž. „Tvoje zázračná skříňka. Podívej.“

Nakloní ji, aby viděla malá tlačítka na víku, šest ve dvou řadách apo jednom tlačítku na konci. Celkem osm. Tlačítka ve dvojicích jsou světle zelené atmavozelené, žluté aoranžové, modré afialové. Jedno krajní tlačítko je červené. Druhé černé. Na každém konci skříňky je také malá páčka auprostřed cosi jako zdířka.

„Ty tlačítka se těžko mačkají,“ říká Farris. „Musíš se do nich pořádně opřít palcem. Ato je dobře, věř mi. Neměla bys při tom udělat chybu, vžádným případě. Zvlášť ne utoho černýho.“

Gwendy zapomněla na to, že se ho bála. Je uhranuta tou skříňkou abere si ji od něho. Čekala, že bude těžká – mahagon je koneckonců těžké dřevo, anavíc, kdo ví, co je uvnitř –, ale není. Dokáže si sní pohrávat vprstech. Gwendy přejede prstem po sklovitém, mírně vypouklém povrchu tlačítek atéměř ucítí, jak jí barvy prozařují kůži.

„Proč? Akčemu tam jsou?“

Gwendy přitáhla páčku.

„Je to nádhera, co? Tak ochutnej. Rychle!“

„Dobrá?“ ptá se Farris.

„Jsi spokojená?“

„Zkus to auvidíš.“

„J-jo.“