Oliver Pötzsch

DER HEXER UND DIE HENKERSTOCHTER

Copyright © 2012 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2013, 2025 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-284-0402-4

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Epilog

Doslov

Pro Marian, Wolfganga, Martina, Vituse, Michi a všechny ostatní.

Kapuci staženou hluboko do tváře a mávaje mečem téměř v perfektním půlkruhu...

Románové postavy

SCHONGAUŠTÍ POUTNÍCI

Magdalena Fronwieserová (rozená Kuislová),

katova dcera

Simon Fronwieser, schongauský lazebník

Karl Semer, První schongauský purkmistr

Sebastian Semer, syn Prvního purkmistra

Jakob Schreevogl, hrnčíř a schongauský radní

Balthasar Hemerle, altenstadtský truhlář

Konrad Weber, městský farář

Andre Losch, Lukas Müller, Hans a Josef Twanglerovi,

zedničtí tovaryši

DALŠÍ OBYVATELÉ SCHONGAU

Jakob Kuisl, schongauský kat

Anna Kuislová, katova žena

Kuislova dvojčata Georg a Barbara

Petr a Paul, děti Magdaleny a Simona Fronwieserových

Marta Stechlinová, porodní bába

bratři Hans, Josef a Benedikt Berchtholdtovi

Johann Lechner, soudní písař

KLÁŠTER ANDECHS

Maurus Rambeck, andechský opat

bratr Jeremias, převor

bratr Eckhart, provizor

bratr Laurentius, novicmistr

bratr Benedikt, kantor a knihovník

fráter Virgilius, hodinář

Vitalis, novic a hodinářův pomocník

fráter Johannes, lékárník

Coelestin, novic a lékárníkův pomocník

KROMĚ TOHO...

Michael Graetz, erlingský ras

Matthias, rasův pomocník

hrabě Leopold z Wartenbergu, wittelsbašský vyslanec

hrabě z Casana a Colle, weilheimský zemský soudce

mistr Hans, weilheimský kat

Prolog

Erling u Andechsu,

sobota 12. června, léta Páně 1666,

večer

S temnými bouřkovými mraky nad hlavou a trpkou kletbou na rtech šel novic Coelestin vstříc brzké smrti.

Na západě, na druhé straně Ammerského jezera, se černé víry shlukly v mohutnou jednolitou nestvůru, objevily se první blesky a z dálky sem doléhalo opožděné hřmění. Když Coelestin přivřel oči, viděl nad diessenerským klášterním kostelem, vzdáleném sotva pět mil, šedé dešťové šmouhy. Bouře se sem přižene přes Svatou horu jistě za několik minut a zrovna teď aby šel tlustému lékárníkovi ulovit z klášterního rybníka kapra k večeři. Coelestin znovu zaklel a stáhl si kapuci černé kutny hluboko do čela. Ale co měl dělat? Poslušnost je jedním ze tří slibů benediktinských mnichů a bratr Johannes je prostě jeho nadřízený. Občas cholerický, často záhadný, a především žravý laický bratr, ale přesto jeho nadřízený.

„Porca miseria!“

Jako tak často, když měl špatnou náladu, vrátil se Coelestin k řeči svých rodičů. Vyrostl v italské horské vesničce na druhé straně Alp, ale válka udělala z jeho otce žoldnéře a z matky markytánku a děvku. Tady v klášteře na Svaté hoře našel Coelestin domov v klášterní lékárně, a i když mu věčné litanie a noční modlitby občas šly pořádně na nervy, cítil se tu přece jen v bezpečí. Dostal třikrát denně najíst, měl teplé suché místo na spaní a andechské pivo bylo považováno za jedno z nejlepších v celém bavorském kurfiřtství. V těchto těžkých časech mohl skutečně dopadnout hůř. Přesto tento hubený malý novic pro sebe tiše nadával, a to nesouviselo jen s tím, že bude brzy stejně mokrý jako kapři v erlingském rybníce.

Coelestin měl strach.

Od toho okamžiku před třemi dny, kdy to objevil, zasekl děs ostré drápy do jeho mysli a drásal mu nitro.

To, co viděl, bylo tak úděsné, že mu stydla krev v žilách. Stále ho pak ve snech pronásledovala ona strašná vidina a probouzel se s výkřikem a zalitý potem. Takový zločin nenechá Bůh bez trestu, to bylo jisté. V temných mracích a blescích na nebi viděl první posly starozákonní pomsty, která už brzy postihne klášter.

Ještě hrozivější než ono kacířství byl nenávistný pohled přistiženého muže. Poznal Coelestina při jeho překotném úprku, vlastně si tím byl jistý. Jeho pohledy prozrazovaly víc než tisíce slov, v posledních dnech jako by ho ohmatávaly dlouhými prsty a chtěly zjistit, zda Coelestin uhádl celé tajemství.

Coelestin věděl, že muž má mocné přímluvce. Kdo by už uvěřil jemu, bezvýznamnému novicovi? Kdyby se vytasil s takovým obviněním, jen by se vystavil nebezpečí, že bude prohlášen za blázna. Nebo, což by bylo ještě horší, jestliže by zničil mužovu dobrou pověst, zřejmě by navždy přišel o pěkný život s masitým jídlem, pivem a teplým suchým místem na spaní.

Přesto se Coelestin rozhodl promluvit. Hned ráno ohlásí klášterní radě, co viděl, a konečně snad bude mít zase čisté svědomí.

Ozvalo se mohutné zahřmění a zimou se třesoucí novic ucítil na tváři první dešťové kapky. Popadl kutnu a zrychlil kroky. Už brzy za sebou nechal poslední domy Erlingu. Před ním se rozprostřely louky a pole, malý kapří rybník byl hned za lesíkem, uzavřený plotem a křovinami. Když se mimoděk ohlédl, viděl nad sebou na hoře, zahalené do temných bouřkových mraků, klášter – svůj domov, který už možná brzy bude muset opustit. Povzdechl si a vlekl se dál k rybníku jako na vlastní popravu.

Zatím se z nebe snášelo čím dál víc kapek, hladina rybníka vřela jako jedovatá kaše. Coelestin viděl tučná šedá těla kaprů, kteří vyskakovali z kalné vody vstříc dešti s otevřenou hubou. Lačně lapali po kapkách, jako by to byla mana nebeská. Otřásl se odporem. Nesnášel kapry, byli to hloupí šlemovití mrchožrouti, jejichž maso chutnalo po mechu a hnilobě. Ryby mu připomínaly nestvůry, které znal z obrazů s Jonášem a velrybou. Odporná zvířata z hlubin, která polykala a žrala všechno, co se hýbalo před nimi ve vodě.

Coelestin váhavě sestupoval po úzké, kluzké stezce až k molu, vzal podběrák a s kapucí hluboko staženou do tváře, aby ho déšť hnaný větrem nebil do očí, jím znechuceně máchal ve vodě sem a tam. Když si pospíší, možná se mu podaří dostat se do klášterní lékárny dřív, než promokne až na kůži i pod tlustou černou vlněnou kutnou. V jiném životě by zřejmě bratru Johannesovi otloukl kapry o tlusté tváře, ale takhle byl odsouzený k modlení a poslušnosti. To prostě byla cena, kterou musel platit za příjemný život v klášteře.

Najednou se zarazil, zaslechl tiché zapraskání, jako by někdo za ním vešel na stezku, ale právě když se chtěl otočit, zaškubalo se něco v podběráku. Okamžitě pozvedl násadu a přitahoval úlovek k sobě.

„A mám tě!“ vykřikl s úlevou. „Uvidíme, jaký kus macka...“

V tom okamžiku ho něco těžkého zasáhlo do týla.

Coelestin se zapotácel, uklouzl na dřevěném molu zmáčeném deštěm a nakonec spadl i s podběrákem do rybníka. Divoce kolem sebe tloukl rukama a bojoval o život. Jako mnoho lidí v té době uměl sice stáhnout zajíce z kůže, dokázal několik set bylin rozeznat podle vůně a přednášet zpaměti dlouhé pasáže z bible, jen jedno neuměl – plavat.

Mladý novic křičel a škubal sebou, máchal pažemi a dupal tenkýma pavoučíma nohama, ale vlastní váha ho neúprosně stahovala do hloubky. Najednou ucítil pod nohama bahnité dno, odrazil se a s hekáním se vynořil nad hladinu. Když v posledním zoufalství máchl rukama, narazil najednou na násadu podběráku, která plavala před ním na hladině. Zachytil se jí a snažil se přitáhnout nahoru. Ve stále prudším lijáku viděl na molu zachumlanou postavu, která držela druhý konec násady.

„Díky!“ zasupěl. „Zachránil jsi mi...“

V tom okamžiku muž zatlačil mocnou silou na násadu, a to křečovitě se držícího Coelestina znovu potopilo. Když se vynořil na hladinu, cítil, že ho tyč podběráku opět silně tlačí dolů.

„Ale to...“ Do úst mu vnikla kalná voda a zdusila jeho poslední zoufalý výkřik. Pak už jen nehlučně klesal ke dnu.

Zatímco mu život unikal v perlivých vzduchových bublinách z těla, Coelestin ještě cítil, jak se mu tuční slizcí kapři otírají o tváře a zavrtávají se do krátkých vlasů mnišské tonzury. Když umírající mladík posléze padl ke dnu, měl ústa stejně široce rozevřená jako ryby kolem něho, které na něho civěly hloupýma bezvýraznýma očima.

Muž na molu ještě chvíli sledoval stoupající bubliny. Konečně spokojeně přikývl, vrátil podběrák na místo a vydal se na zpáteční cestu.

Bylo třeba dokončit dílo.

1

Ve stejnou dobu,

v lesích pod Svatou horou

Blesk proťal těžkou oblohu jako namířený ukazováček rozhněvaného boha.

Simon Fronwieser spatřil záblesk přímo nad Ammerským jezerem, kde na zlomek času ozářil zpěněnou jedovatě zelenou hladinu. Sotva doznělo burácivé zahřmění, spustil se déšť a během chvilky se změnil v téměř neprůhlednou vodní clonu. Schongauští poutníci byli vbrzku skrz naskrz promočení. I když bylo teprve sedm hodin, prudce se setmělo. Medik sevřel pevněji ruku své ženy Magdaleny a spěchal v houfu dvou tuctů dalších poutníků po klikaté stezce do příkrého svahu ke klášteru Andechs.

„Měli jsme štěstí!“ zvolala Magdalena do hukotu deště. „Kdyby přišla bouře o hodinu dřív, přepadla by nás přímo na Ammerským jezeře!“

Simon jen mlčky přikývl. Nebylo by to poprvé, že by loď s poutníky šla se vším ke dnu. Teď, dvacet let po skončení Velké války, byly proudy poutníků ke slavnému bavorskému klášteru tak časté a početné jako nikdy dřív. V této době hladu, přírodních pohrom, hladových vlků a lupičských band hledali lidé zvlášť naléhavě ochranu v náručí církve. Občasné zprávy o zázracích ještě posilovaly tuto touhu, a právě klášter Andechs, dobře třicet mil jihozápadně od Mnichova, byl známý pro své prastaré zázračné relikvie – ale taky pro své pivo, které dávalo na vše zapomenout.

Když se Simon ještě naposledy ohlédl, naskytl se mu obraz místa, odkud právě včas unikli, viděl mezi proudy deště hrozivě vzedmutou hladinu jezera. Před dvěma dny vyrazil on a Magdalena se skupinou poutníků z domovského města. Pouť vedla přes Hohen Peissenberg do Diessenu u Ammerského jezera, kde je chatrný člun převezl na druhý břeh. Nyní putovali po příkré blátivé stezce lesem ke klášteru, který strměl daleko nad nimi z mraků.

V čele poutníků jel na koni purkmistr Karl Semer, za ním šli pěšky jeho dospělý syn a schongauský farář, který se s velkým dřevěným pomalovaným křížem vzpíral proti větru. Nedlouhé procesí pak tvořilo několik truhlářů, zedníků a tesařů a nakonec kráčel mladý patricij Jakob Schreevogl, který se jako jediný z radních kromě Semera rozhodl zúčastnit pouti.

Simon se domníval, že Schreevoglovi stejně jako starostovi ani tak nejde o spásu duše, ale spíš o dobré obchody. Místo jako Andechs s tisíci hladovými a žíznivými poutníky bylo jako stvořené pro to, aby se tu snadno daly nahrabat peníze. Simon by rád věděl, co si Pánbůh myslí o takovém počínání. Nevykázal snad Ježíš všechny kupce a lichváře z chrámu? Nuže, on sám měl v tomto ohledu čisté svědomí. Koneckonců se s Magdalenou nevydali do Andechsu, aby si přivydělali, ale proto, aby poděkovali Bohu za záchranu svých dvou dětí.

Simon se bezděčně usmál, když pomyslel na tříletého Petra a teprve dvouletého Paula. Zdalipak už zase pozlobili svými lumpárnami dědečka, schongauského kata?

Vtom blesk udeřil do blízkého buku a lidé se s křikem vrhli na zem. Zapraštělo to, buk vzplál a silný vítr přenesl jiskry na další stromy. Navzdory dešti se oheň šířil obrovskou rychlostí po celém lese.

„Svatá Marie, Matko boží!“

Purkmistr Karl Semer padl několik kroků od Simona na kolena a několikrát se pokřižoval. Jeho syn jako by strachy zkameněl, vytřeštěnýma očima zíral na hořící buk, zatímco ostatní poutníci prchali před plameny stranou do blízké rokliny. Simonovi zalehlo v uších od třeskutého hromu, který se ozval současně s bleskem. Tlumeně jako za zdí slyšel hlas své ženy.

„Rychle pryč odtud! Tam dole u potoka budeme v bezpečí!“ Magdalena popadla za ruku ještě váhajícího manžela a táhla ho pryč z úzké stezky, na jejímž okraji už vzplály další dva buky a řada menších borovic. Simon klopýtl přes zpuchřelou větev, a než nabral rovnováhu, uklouzl na mokrém listí a řítil se po zadku dolů do rokle. Přistál až u potoka, se sténáním se narovnal, a jak ze sebe otřepával nalepené listí a pár větviček, rozhlížel se kolem a vstřebával apokalyptický obraz.

Až sem dolů do rokliny se rozletěly hořící větve, jak blesk rozčísl mohutný starý buk. Okolní plameny vrhaly mihotavé světlo na poutníky, kteří naříkali, modlili se nebo si ohmatávali bolestivé zhmožděniny utrpěné při pádu. Naštěstí se zdálo, že nikdo z nich není vážně zraněný, i purkmistr a jeho syn zřejmě přečkali neštěstí bez následků. Starý Semer se už rozhlížel v nastalém šeru, kam zmizel jeho kůň s veškerými zavazadly. Simon pocítil lehké zadostiučinění, když viděl, jak se s hlasitým řevem žene za koněm do lesa.

Doufám, že mu ta jeho kobyla i s tlustou portmonkou zmizela, pomyslel si. Jestli ten bařtipán ještě jednou zanotuje ze sedla aleluja, dopustím se smrtelného hříchu.

Simon se rychle pokáral za myšlenku nehodnou poutníka. Tiše si nadával, že si s sebou nevzal na cestu teplý kabát. Jeho nový zelený vlněný plášť z augsburského trhu byl sice slušivý, ale teď na něm visel jako namočený hadr.

„Tak se zdá, že má Bůh něco proti tomu, abysme ještě dnes došli do kláštera,“ povzdechla si Magdalena, která nastavila tvář proti nebi a nechala déšť stékat po zablácených tvářích.

„Bouře jsou v tuhle roční dobu dost časté,“ odpověděl Simon se zdůrazněným klidem a snažil se, aby jeho hlas zněl pevně. „Nemyslím, že...“

„Je to znamení!“ zazněl zprava roztřesený hlas. Byl to Sebastian Semer, purkmistrův syn, který prsty pravé ruky zvedl v ochranném znamení. „Já hned říkal, že jsme tu ženskou měli nechat doma.“ Ukázal na Magdalenu a na Simona. „Kdo vezme na pouť na Svatou horu katovu dceru a mizernýho lazebníka, může hned taky pozvat belzebuba. Ten blesk je znamení boží, abychom se káli a...“

„Sklapni tu svou drzou hubu, klacku jeden!“ zasyčela Magdalena a přeměřila si mladíka přivřenýma očima. „Co ty už víš o pokání? Raději si utři kalhoty, než si ostatní všimnou, že ses strachy pochcal.“

Sebastian Semer se zahanbeně podíval na temnou skvrnu vepředu na široce střižených módních kalhotách. Pak se mlčky odvrátil, když naposledy zle pohlédl na Magdalenu.

„Nevšímejte si ho, je to jen rozmazlený fracek svého otce.“

Z temnoty lesa vystoupil Jakob Schreevogl. Patricij měl na sobě vypasovaný kabátec a vysoké kožené boty. Jeho výraznou tvář s orlím nosem a knírem lemoval bílý krajkový límec. Déšť stékal jemnou stružkou z jeho ozdobného kordu.

„Ostatně vám dávám za pravdu, Fronwiesere.“ Schreevogl se obrátil na Simona a ukázal k nebi. „V červnu nejsou takové prudké bouře ničím neobvyklým. Ale když blesky udeří takhle blízko, tak člověku skutečně připadá, že cítí boží hněv.“

„Nebo spíš hněv milých spoluobčanů,“ dodal Simon zachmuřeně.

Uběhly téměř čtyři roky od jeho svatby s Magdalenou a po celou dobu mu nemálo schongauských občanů dávalo pocítit, co si myslí o tomto manželství. Jako dcera kata Jakoba Kuisla byla Magdalena bezectná a lidé jí raději šli z cesty.

Simon si sáhl na opasek a přezkoumal, jestli se mu při pádu nepoškodil vak s léčivými bylinami a lékařskými instrumenty. Bylo dost dobře možné, že bude pár svých léků potřebovat i během této pouti. Schongauští v posledních letech využívali dost často jeho pomoc. Velká válka sice strašila už jen v hlavách starých lidí, ale mor a jiné epidemie v posledních letech neustále sužovaly Schongau. Minulou zimu to postihlo i jejich syny. Ale Pánbůh se slitoval a oba maličké nechal naživu. Magdalena se v následujících dnech mnohokrát modlila růženec a nakonec přemluvila Simona, aby se s ní po letnicích vydal na pouť na Svatou horu – společně asi s dvěma tucty dalších schongauských a altenstadtských občanů, kteří na slavné Tříhostiové slavnosti chtěli vyjádřit Pánubohu svou vděčnost. Obě děti nechali v péči prarodičů. Moudré rozhodnutí, jak si musel Simon po událostech poslední hodiny přiznat.

„Vypadá to, že déšť brzo oheň dočista uhasí.“ Jakob Schreevogl ukázal na rozpolcený buk, kde už plameny dohasínaly. „Měli bychom jít dál. Do Andechsu to už nemůže být daleko. Možná ještě jednu nebo dvě míle, co myslíte?“

Simon pokrčil rameny a rozhlédl se. I ostatní stromy už jen slabě doutnaly. Zato déšť natolik zesílil, že ve večerním šeru téměř nebylo na krok vidět. Poutníci hledali úkryt pod blízkými jedlemi, aby přečkali nejhorší liják. Jen Karl Semer zřejmě ještě nenašel svého koně a s hlasitým voláním se prodíral někde nablízku lesem.

Jeho syn se zatím zachmuřeně usadil na povaleném kmeni a zaháněl třes z velkého rozrušení pálenkou. Důstojný otec Konrad Weber potřásl hlavou, když pohlédl na mladého hejska, ale nijak proti němu nezakročil. Starý farář se nemínil pustit do sporu se synem purkmistra.

Poutníci se trochu uklidnili, když nedaleko od nich s oslňujícím zábleskem a hromovým rachotem znovu udeřil blesk. Všichni se naráz jako vyděšené slepice rozprchli a sbíhali po kluzkém svahu ještě hlouběji do údolí. Farářův už beztak zmazaný dřevěný kříž uvízl mezi bludnými balvany a rozlomil se.

„Stůjte! Musíme zůstat pohromadě!“ křičel Simon do hukotu deště. „Vrhněte se okamžitě na zem! Na zemi budete v bezpečí!“

„Zapomeň na to.“ Magdalena potřásla hlavou a vydala se na cestu. „Stejně tě neslyší. A i kdyby, zřejmě by neposlechli bezectnýho lazebníka.“

Simon si povzdechl a pospíchal s Magdalenou za ostatními. Vedle něho šel tesař Balthasar Hemerle, který stále ještě držel v ruce téměř třicet liber těžkou poutní svíci. Její plamen dávno zhasl, ale silný, téměř šest stop velký obr ji přesto nesl vztyčenou jako vlajku ve válce. Vedle něho si Simon připadal ještě menší a slabší, než by si za jiných okolností připustil.

„Hloupá selská pakáž!“ vrčel Hemerle a obešel velkou blátivou louži. „Je to bouřka a nic víc! Měli bysme se dostat z tohohle proklatýho lesa, a to rychle. Ale jestli ti strašpytlové budou takhle bezhlavě prchat do hloubky lesa, ještě v něm úplně zabloudíme!“

Simon mlčky přikývl a pospíchal dál. Zatím se pod hustým příkrovem listí úplně setmělo. Postavy poutníků splývaly s temnými obrysy kmenů a mezi stromy bylo sem tam slyšet ustrašené volání, někdo poblíž drmolil hlasitě modlitbu ke všem čtrnácti pomocníkům v nouzi.

Kromě toho teď z dálky zaznělo vytí vlků.

Simon sebou trhl. Ty bestie se v letech po Velké válce silně rozmnožily, vedle divokých prasat se staly skutečnou pohromou. Na skupinu dvaceti odhodlaných mužů by si hladová zvířata netroufla zaútočit, ale pro jednotlivé poutníky, kteří bloudili lesem, představovali vlci opravdové nebezpečí.

Větve tloukly Simona do obličeje, snažil se přinejmenším neztratit z očí Magdalenu a statného Balthasara Hemerleho s poutní svící. Tesař byl naštěstí tak velký, že ho Simon mohl neustále sledovat i v hustém lesním podrostu.

Najednou se obr prudce zarazil, Simon by do něho málem narazil, zapotácel se a už chtěl zaklít, když strnul a cítil, jak se mu ježí vlasy na hlavě.

Přímo před nimi na malé pasece číhali dva vlci a nebezpečně vrčeli na tři poutníky. Jejich oči provrtávaly noc jako žhavé uhlíky, zadní běhy měli napjaté ke skoku. Těla měli vyhublá, jako by už dlouho neměli žádnou kořist.

„Nehýbejte se!“ syknul Balthasar Hemerle. „Kdybyste utíkali, skočili by na vás zezadu. Kromě toho nevíme, jestli jich není nablízku ještě víc.“

Simon pomalu sáhl do lněného vaku, kde vedle pytlíků s nasušenými bylinami a lékařských instrumentů měl i ostrý stilet. Ostatně moc jistý si právě nebyl, zda by mu ten malý nůž pomohl proti dvěma vyhladovělým bestiím. Magdalena vedle něho ani nemukla, jen v úleku zírala na vlky. Pár kroků od nich pozvedl Balthasar Hemerle těžkou svíci jako kyj, jako by s ní chtěl roztříštit hlavu alespoň jednoho z vlků.

Vlčí krví potřísněná poutní svíce! projelo Simonovi hlavou. Co by tomu asi řekl opat kláštera?

„Buď klidný, Balthasare,“ zašeptala Magdalena po chvíli mlčení. „Podívej se na jejich svěšený ocasy. Mají z nás větší strach než my z nich. Pomalu tedy ustupujme...“

Vzápětí však na ně jeden z hladových vlků zaútočil. Simon se vrhl stranou a koutkem oka zahlédl, jak vlk prolétl kolem, ale po dopadu se hbitě obrátil a útočně se nakrčil proti němu. Na okamžik vnímal jen rozevřenou tlamu s odchlíplými pysky a vyceněnými tesáky, z nichž kapaly sliny. Jako přes lupu viděl každou kapku slin jednotlivě. Vlk se připravoval k novému skoku.

Vtom se odněkud ozval výstřel.

Na okamžik si Simon pomyslel, že znovu nablízku udeřil blesk. Pak ale viděl vlka válet se po zemi, chrčel, z prostřeleného hrdla se mu řinula krev. V posledním tažení si přední tlapou ránu rozdíral, až nakonec sebou několikrát zaškubal a pošel. Druhý vlk úpěnlivě zakňučel, několikrát vyštěkl a dal se na útěk. Okamžitě zmizel v temnotě.

„Pán mu dal život a teď mu ho zase vzal. Amen.“

Mezi stromy se vynořila statná postava, která držela v jedné ruce kouřící mušketu a v druhé lucernu. Muž měl černou kutnu a kapuci hluboko staženou do tváře. V tom lijáku vypadal jako rozhněvaný lesní duch pronásledující pytláky.

Když si kapuci odhrnul, Simonovi se zjevila přívětivá tvář holohlavého muže s odstávajícíma ušima, křivými zuby a bambulovitým nosem, hojně prokvetlým žilkami. Byl to zřejmě nejošklivější člověk, jakého kdy spatřil.

„Když dovolíte, jsem bratr Johannes z kláštera Andechs,“ představil se tlustý mnich a ušklíbl se na tři zbloudilé poutníky. „Neviděli jste tady v týhle končině náhodou růst kakost?“

Simon, kterému po tváři stékaly stružky deště promísené kyselým potem strachu, místo odpovědi klesl na kolena vedle bukového kmene a rychle se pomodlil. Jak to vypadalo, bude zřejmě chtě nechtě muset darovat na Svaté hoře další svíci.

O půl hodiny později putovali schongauští poutníci pod vedením bratra Johannese po úzké stezce nahoru ke klášteru.

Všichni byli špinaví, šaty měli potrhané, částečně v cárech, někteří si odnesli pár škrábanců a boulí. Ale jinak to všichni přežili bez větších zranění. Dokonce se opět objevil purkmistrův kůň. Starý Semer jel zase v čele průvodu hned za tlustým mnichem a snažil se působit důstojným dojmem – což se mu ostatně vzhledem k pomuchlanému klobouku a zablácenému plášti dařilo jen částečně. Déšť zatím přešel do vytrvalého mrholení a bouře odtáhla dál na východ, směrem k Würmskému jezeru. Už jen z dálky bylo slyšet hřmění.

„Jsme vám zavázáni díky, frátere,“ prohlásil Karl Semer zvysoka. „Nebýt vás, zřejmě by někteří z nás zabloudili v lese.“

„Byl to pořádnej nesmysl opustit silnici, když se schylovalo k bouřce, a pustit se po starý klášterní stezce!“ zavrčel bratr Johannes a přehodil si na druhé rameno lněný vak, z něhož trčelo pár železných tyčí. „Můžete mluvit o štěstí, že jsem se vydal hledat léčivý byliny, jinak by se o vás postarali vlci.“

„S ohledem na blížící se stmívání jsem považoval za moudřejší, ehm, vydat se kratší cestou,“ zamumlal purkmistr. „Přiznávám, že...“

„Vykašlete se na to!“ Bratr Johannes se obrátil k poutníkům a pohlédl na velkou bílou poutní svíci, kterou tesař Balthasar Hemerle stále ještě nesl ve svých mozolnatých rukách.

„Pořádně těžká svíce, kterou tu máte,“ řekl mnich uznale. „Jak dlouho už ji nesete?“

„Přicházíme ze Schongau,“ vmísil se do hovoru Simon, který s Magdalenou šel těsně za mnichem. Kabátec mladého medika byl celý zablácený, červená kohoutí péra na novém klobouku byla polámaná a kožené boty z Augsburgu budou zřejmě potřebovat nové podrážky. „Už jsme na cestě dva dny,“ pokračoval unaveně. „Včera u Wessobrunnu jsme taky slyšeli výt vlky, ale ti se zatím neodvážili nás napadnout.“

Bratr Johannes si odfrkl a stoupal dál lesem po příkré stezce. Lucerna v jeho ruce se pohupovala sem a tam jako kmitající se bludička. „Tak to jste měli pořádný štěstí,“ zabručel. „Ty bestie jsou čím dál drzejší. Tady v kraji už roztrhaly dvě děti a jednu ženskou. A navíc nás tu sužují mordýřský bandy.“ Rychle se pokřižoval. „Deus nos protegat! Bůh nás ochraňuj v těchto temných časech.“

Pak se postupně les prosvětlil a před poutníky se otevřel kus volné krajiny. Teplými světly je vítala nevelká vesnice Erling rozkládající se v úvalu přiléhajícímu ke Svaté hoře. Simon si s úlevou vydechl a stiskl Magdaleně ruku. Dorazili bez větších škod k cíli – milost, jaká nebyla v těchto časech dopřána každému. Vroucně doufal, že se jejich dětem v Schongau daří dobře. Vzhledem k nezměrné lásce prarodičů o tom vlastně vůbec nepochyboval.

„Doufám, že máte všichni zajištěný nějaký ubytování,“ zabručel bratr Johannes. „Nebylo by nijak příjemný v těchhle vlhkých červnových nocích spát venku na poli.“

„My schongauští radní jsme ubytovaní v hostinském domě kláštera,“ odpověděl purkmistr Semer chladně a ukázal na svého syna a patricije Schreevogla. „Ostatních se ujmou místní sedláci. Koneckonců je naše cesta i k užitku obce, nemám pravdu?“

Bratr Johannes se tiše zasmál a jeho už beztak křivá tvář se protáhla k úšklebku. Simon si znovu všiml, jak je ošklivá.

„Pokud míníte opravu kostelní věže, tak vás musím zklamat,“ odpověděl mnich. „Sedlákům je stav kláštera ukradenej. Ale opat slíbil chleba a maso všem, co se ujmou zedníka nebo tesaře. Takže škodní nebudete.“

Semer spokojeně přikývl a poplácal po krku svého koně. „Budiž Pánbůh pochválen!“ zvolal radostně. „Máte mé slovo – když nám Spasitel dopřeje dobré počasí, bude kostel brzy opravený.“

Tříhostiová slavnost, která patří k největším poutním cílům v Bavorsku, se ve skutečnosti konala až za týden. Ale opat Maurus Rambeck prostřednictvím poslů požádal poutníky z okolních vsí, aby přišli na Svatou horu dřív. Byl tomu už měsíc, co do kostelní věže kláštera udeřil blesk. Celá střecha shořela a velká část jižního křídla kostelní lodi byla zničená. Aby se mohla slavnost konat podle plánu, bylo zapotřebí hodně silných paží. Opat proto slíbil řemeslníkům z okolí odpustky na jeden rok a kromě toho dobrou mzdu. Nabídka, kterou nemálo hladových mužů z okolí až příliš rádo přijalo. Ze Schongau přišli kromě obvyklých poutníků čtyři zedníci a jeden tesař, ve Wessobrunnu se ke skupině přidali ještě tři štukatéři.

„Já sám jsem tu kvůli... ehm, naléhavým záležitostem,“ ozval se Karl Semer. „Ale jsem přesvědčený, že tito zbožní lidé –“ ukázal na špinavý houf poutníků ze Schongau, kteří právě zanotovali starou církevní píseň – „vás velmi rádi podpoří při stavebních pracech.“

V Erlingu se otevřelo několik oken a dveří, pár psů se rozštěkalo. Místní obyvatelé nedůvěřivě pozorovali skupinu poutníků. V posledních desetiletích sem cizinci až příliš často přinesli smrt a zmar, než aby je tu vítali s otevřenou náručí. Ale tentokrát měli být alespoň za obtížné hosty bohatě odškodněni.

„Co je to za světlo tam nahoře?“ zeptala se najednou Magdalena a ukázala na klášter, který trůnil nad vsí jako temný hrad loupeživých rytířů.

„Světlo?“ Bratr Johannes na ni zmateně pohlédl.

„Světlo tam nahoře v kostelní věži. Neříkal jste, že věž úplně shořela a je naprosto zničená? A přesto se tam svítí,“ upozornila.

Teď i Simon pohlédl nahoru ke klášteru. Skutečně nahoře nad kostelní lodí, tam, kde blesk před čtyřmi týdny udeřil do věže, blikalo slabé světlo. Když se tam znovu upřeně podíval, světlo najednou zmizelo.

Bratr Johannes si zastínil rukou oči a mžoural. „Já nic nevidím,“ prohlásil nakonec. „Možná se jen blýská na časy. Rozhodně tam nikdo není, to by bylo teď v noci až moc nebezpečný. Věž už je sice z velký části znovu postavená, ale podkroví a schodiště jsou ještě ve špatným stavu.“ Pokrčil rameny. „Kromě toho, co by tam kdo v tuhle dobu pohedával? Kochal se vyhlídkou?“ Krátce se zasmál a uhýbal pohledem, Simon měl pocit, že jeho smích zní trochu nuceně. Mnich se rychle otočil k ostatním poutníkům.

„Navrhuju, abyste tuhle noc strávili společně ve velký stodole u hostince. Zítra vás pak rozdělíme do jednotlivejch domů. A teď se mějte dobře.“ Bratr Johannes si promnul unavené oči. „Já už se teď těším na oblíbenýho kapra na řeřiše. Alespoň doufám, že mi ho můj mladej pomocník připravil. Z toho zachraňování zbloudilejch poutníků mi proklatě vyhládlo.“

Společně s třemi radními se vydal ke klášteru. Krátce nato zmizeli muži ve tmě.

„A co my teď?“ prohodil Simon po chvíli a pohlédl tázavě na Magdalenu. Ostatní poutníci se v modlitbách a za zpěvu zbožných písní vydali do nedávno postavené stodoly vedle hostince.

Katova dcera ještě jednou vzhlédla k temné klášterní věži, pak si rukou přejela tvář, jako by se chtěla zbavit zlého snu.

„Nu co jinýho? Půjdeme tam, kam patříme.“ Zamračeně se vydala před Simonem ke konci vesnice, kde na kraji lesa stál osamělý malý domek. Na děravé střeše rostl mech a břečťan. Ze staré káry před chatrčí k nim zavál nepříjemný pach. „Na rozdíl od ostatních tu alespoň někoho známe.“

„Prašivýho rasa. No, co se dá dělat. Takže dobrou noc,“ zabručel Simon.

Zadržel dech a následoval Magdalenu, která odhodlaně zaklepala na dveře erlingského pohodného, vzdáleného otcova bratrance. A Simon znovu děkoval Pánubohu, že nechali děti doma u schongauského dědečka.

Nahoře v klášterní věži se opět objevilo světlo. Zasvítilo do tmy jako tajemné znamení dané někomu, kdo na to čeká ve skrytu lesů Kienského údolí.

Ale toho si už Simon ani Magdalena nevšimli.

Postava ve věži se pevně držela zuhelnatělého trámu a nechala si větrem ovívat tvář. Na horizontu se ještě míhaly blesky – rozeklané, klikaté i přímo zasahující... Tady nahoře, tak blízko nebi, cítil muž boží moc nejzřetelněji. Nebo to byla jiná moc? Taková, která je mnohem silnější, než má ten hodný, dobromyslný stvořitel světa, který sice chtěl, aby láska uzdravovala člověka, ale vlastního syna nechal zhebnout na kříži?

Láska.

Potměšile se rozesmál. Jako by láska něco zmohla. Dokázala snad zachránit lidské životy? Mohla přetrvat smrt? Pokud ano, pak jen jako bodec v hrudi. Rána, která hnisá a mokvá a prožírá se dovnitř, až nezůstane nic víc než prázdná schránka. Lidské tělo, pastva červů.

Muž pohlédl na houf poutníků hluboko pod ním, kteří se v bouři prodírali deštěm, za modliteb a zpěvu zbožných písní – jejich víra byla tak silná, že se dala doslova vycítit. Tady ve věži ji vnímal nejsilněji, jako blesk, jako prst nebes, který mu propůjčoval božskou sílu. Dlouho uvažoval o tom, jak by mohl naplnit svůj sen. Nyní stál krátce před cílem.

Postavil lucernu na zem, rozhlédl se a pustil se do práce.

2

Nedělní ráno 13. června,

léta Páně 1666,

Schongau

„Krucinálhergot! Okamžitě dej pryč ty svý špinavý pracky z mýho nejsvětějšího hmoždíře, nebo tě šoupnu bez kaše do postele!“

Schongauský kat seděl u stolu ve světnici a snažil se tříletému vnukovi Petrovi zabránit, aby nejedl rozmělněné byliny z prastarého kamenného tyglíku. Rostliny sice nebyly jedovaté, ale ani Jakob Kuisl nedokázal říct, co by směs z arniky, meruzalky, koprníku a kopřiv mohla s maličkým vnoučkem udělat. V nejlepším případě by kluk dostal průjem, čehož se kat vzhledem k několika málo čistým plenkám oprávněně obával.

„A řekni bráškovi, aby nechal slepice naživu. Jinak mu vlastnoručně zakroutím krkem!“

Dvouletý Paul lezl po voňavých sítinách, rozhozených na zemi pod stolem, a natahoval s radostným kvičením ruce po slepicích, které s divokým kvokáním pobíhaly po světnici.

„Co jsem řekl, krucinálfagot!“

„Nebuď na ně tak přísnej,“ zazněl najednou unavený hlas z lůžka v otevřené komoře. „Vzpomeň si na Magdalenu, když byla malá. Jak často jsi ji okřikoval, aby neškubala živý slepice, a ona to přesto dělala.“

„A taky za to pokaždý dostala pořádně na zadek.“

Jakob Kuisl se s úšklebkem obrátil na svou ženu. Ale když viděl, jak je bledá a jaké má kruhy pod očima, okamžitě zase zvážněl. Annu Kuislovou trápila od poslední noci těžká horečka. Přepadla ji nečekaně jako studený vítr a teď se celá třásla pod tenkými vlněnými přikrývkami a několika děravými vlčími a medvědími kožešinami. Směs z hmoždíře jí měla připravit trochu úlevy.

Jakob Kuisl ustaraně hleděl na manželku. Poslední roky na ní nezůstaly beze stopy. Pomalu se jí blížila padesátka, a i když byla stále ještě hezká, do tváře se jí vryly hluboké vrásky. Její kdysi tak lesklé černé vlasy byly matné a už se v nich objevovaly šedé pramínky. Jak byla bledá a zahrabaná do tolika přikrývek, z kterých jí vykukovala jen hlava, připomínala mu bílou růži, která po dlouhém létě začíná pomalu vadnout.

„Pokus se trochu spát, Anno,“ nabádal ji kat mírně. „Spánek je stále ještě nejlepší lék.“

„Spánek? Jak bych mohla?“ Anna se tiše zasmála, ale smích brzy přešel do kašle. „Vždyť tu řveš jak na lesy!“ vypravila ze sebe sípavě. „A děti shodí co nevidět hrnce z police, když jim v tom někdo hned teď nezabrání. Pán domu něco takovýho prostě nevidí,“ povzdechla si.

„Co k čertu...“

Malý Petr skutečně za Kuislovými zády vylezl na lavici u kamen a odtud se pokusil lovit zavařeniny z minulého podzimu. Právě se vytahoval po hrubě tesaných borových prknech nahoru a sáhl po jednom z hrnců se zavařenými višněmi. Nádoba mu vyklouzla z prstů a s krachem přistála na zemi světnice, kde se červený obsah rozstříkl na všechny strany. V katovně to vypadalo jako po nezdařené popravě.

„Podívej, dědo, tady je krev.“ Petr ukazoval s vykulenýma očima na nadělení u svých nohou, nakonec strčil prst do louže a olízl si ho. „Je to dobrý.“

Jakob Kuisl spráskl ruce a znovu zaklel. Nakonec popadl oba hlasitě protestující uličníky a vyhodil je ven do zahrady. Rázně za nimi zabouchl dveře a začal sbírat rozmačkané višně ze země, přičemž se celý zmazal červenou šťávou.

„Doufejme, že oba spadnou do studny,“ bručel. „Banda mizerná!“

„Něco takovýho vůbec neříkej,“ ozvala se varovně jeho žena z lůžka. „Magdalena a Simon by nám nikdy neodpustili, kdyby se jim něco stalo.“

„Magdalena a Simon!“ Kuisl hlasitě plivl do sítin. „Jen když to slyším! Co vůbec ti dva musejí pohledávat na Svatý hoře. A zmizej si na celej tejden!“ Potřásl hlavou a utřel si ruce do odřené kožené zástěry. „Dva růžence v altenstadtský bazilice by to taky spravily. Za každýho uličníka jeden.“

„Pánbůh to s námi mínil dobře a my bysme mu měli poděkovat!“ napomínala ho vážně Anna. „I tobě by taková pouť neuškodila, při vší tý krvi popravenejch, která ti lpí na prstech.“

„Jestli lpí na mně, pak taky na každým jednotlivým proklatým schongauským radním,“ zavrčel Kuisl. „Zatím jsem jim k věšení zlodějů a vrahů pořád ještě dost dobrej.“

„To si vyřiď jen s Pánembohem.“ Anna se znovu rozkašlala a unaveně zavřela oči. „Mně dnes není tak dobře, abych se s tebou mohla vadit.“

Venku se najednou ozvaly kroky. Krátce nato se ozvalo rázné zabušení na dveře. Když Jakob Kuisl otevřel, stála před ním porodní bába Marta Stechlinová, v každé ruce jednoho z obou ječících vnuků.

„Přišel jsi o rozum, Kuisle? Právě jsem ty dva našla dole u rybníka,“ spustila, ale hned vykřikla, když spatřila červeně zamazanou katovu košili. „Bože můj! Tak ty už popravuješ lidi i ve vlastní světnici?“

„Blbost!“ Kat si rozpačitě prohrábl černé vlasy, jimiž rovněž prosvítaly první šediny. „To je višňová šťáva. Ti uličníci shodili hrnec s kompotem, proto jsem je vyhodil ven.“

Marta Stechlinová se krátce zasmála, ale pak hned zvážněla. „Nesmíš je nechávat venku samotný! Vzpomeň si na Huberovic kluka, co se na jaře utopil v Lechu. A malýmu Hansovi altenstadtskýho hostinskýho nedávno povoz rozmačkal nohy. Že vy chlapi jste taky tak zabedněný! Skopový hlavy, nic víc!“

Jakob Kuisl zavřel oči a tiše zasténal. Marta Stechlinová byla vedle jeho ženy a Magdaleny jediný člověk, který s ním takhle mohl mluvit. Porodní bába většinou přinášela katovi pár bylin výměnou za trochu rozmělněného durmanu nebo několik uncí lidského sádla pro své pacientky – nebo taky občas listovala v Kuislových knihách. Katova zásoba lékařských knih a jeho znalosti léčitelství byly známy daleko za hranicemi města.

„Je to všechno, proč jsi přišla?“ zavrčel Kuisl na Martu Stechlinovou popuzeně. „Abys na mě štěkala jako pradlena?“

„Hlavo skopová! Jsem tu kvůli tvý nemocný ženě, proč jinak?“ Strčila oba plačící chlapce do světnice a sáhla po koženém váčku v sukni. „Mám s sebou koprník, žebříček ameruzalku, abych jí srazila horkost.“

„Meruzalku mám sám,“ zabručel kat. „Ale prosím, pomoc je vždycky vítaná.“

Ustoupil, aby mohla Stechlinová projít vedle do komory, kde Anna Kuislová zatím usnula. Když jí porodní bába otírala rozpálený obličej mokrým šátkem, otevřela oči a usmála se na ni. Stařena šátek znovu namočila a pak ho složený přiložila na horké Annino čelo, přičemž se znovu obrátila na Jakoba Kuisla. „Kde vlastně jsou dvojčata? Aspoň Barbara by přece mohla na tu drobotinu dohlídnout.“

Kat se s bručením zase posadil ke stolu a pustil se znovu do drcení bylin v hmoždíři. Jeho pohyby byly pravidelné a rutinní.

„Barbaru jsem poslal do lesa, aby nasbírala meduňku,“ zabručel. „Ví bůh, že moje žena není jediná, kdo má ve městě horečku, netrhnou se mi tu dveře! A Georg čistí káru, je celá zablácená a od krve.“ Kuisl v zamyšlení drolil mozolnatými prsty suché byliny nad hmoždířem. Najednou se zamračil. „Aspoň jsem mu to přikázal. Jestli toho kluka ještě jednou nachytám, jak se courá dole u Lechu, dostane takovej nářez, že na to hned tak nezapomene.“

Marta Stechlinová se mírně usmála. „Ach Jakobe, vždyť je mu už třináct. Ten má v hlavě jiný věci než uklízení a čištění. Jen si vzpomeň, cos sám dělal ve třinácti!“

„Já táhl do války a páral jsem břicha Švédům. Neměl jsem čas se jen tak potloukat.“

Nastala trapná odmlka, ve které nikdo nic neříkal.

„Tak či onak, stejně bys neměl vnoučata nechávat samotná venku,“ pokračovala nakonec Marta Stechlinová. „Dole u rybníka jsem viděla potloukat se dva z Berchtholdtových spratků. Na tvým místě bych už byla trochu opatrnější.“

Jakob Kuisl vzal těžké tlukadlo a zachmuřeně pokračoval v rozmělňování bylin. „Jak to myslíš?“

„Jak to myslím?“ Marta Stechlinová se tiše zasmála. „To přece víš moc dobře. Od tý chvíle, cos nejstaršího z Berchtholdtových kluků před několika týdny přistihl v přístavní kůlně u pytlů se zrním, přísahali ti krvavou pomstu.“

„Já mu jen řekl, že to není jeho zrní a aby dal laskavě od toho svý pazoury pryč.“

„A za tos mu musel hned zlomit dva prsty?“

Kat se ušklíbl. „Tak si to aspoň ten mizera přinejmenším zapamatuje. Kdybych to řekl na radě, urození pánové by ho odsoudili k bičování a ostudným houslím. V podstatě jsem se tak připravil o svou zaslouženou mzdu.“

Marta Stechlinová si povzdechla. „Ať už je to jak chce, rozhodně by sis měl dávat pozor. Už kvůli dětem.“ Vážně na něho pohlédla. „Já viděla, jak se ti kluci dívali, Jakobe, to byly oči Lucifera.“

„Krucinálhergot!“

Kat tak prudce udeřil tlukadlem do hmoždíře, že oba vnoučci ustrašeně vzhlédli od své hry. Znali dědečka, věděli, že dokáže být hlučný a zuřivý. Teď byl ale obzvlášť rozezlený, a to bylo lepší být naprosto zticha.

„Je to všechno svinská pakáž, tihle Berchtholdtové!“ zavrčel Jakob Kuisl. „Jenom proto, že jejich otec až do smrti seděl jako pekař v radě, si myslej, že si můžou dovolit všechno. A našinec má odklízet svinstvo z ulic a hezky držet hubu! Ale s tím je konec! Jestli toho mizeru ještě jednou přistihnu dole u přístavní kůlny, nezlomím mu jen pár prstů, ale hned obě ruce. A jestli se dotkne mých vnoučat...“

Zarazil se. Sevřel pěsti, až mu kosti zapraštěly. „Jestli jim Berchtholdtovi zkřiví jen vlásek,“ pokračoval tiše, a jeho hlas najednou zazněl břitce jak broušená čepel, „tak jim zpřerážím na kole každou kost zvlášť, rozříznu jim břicha a pověsím jejich vnitřnosti do okna schongauský věznice, jako že se Jakob Kuisl jmenuju.“

Když uviděl strachem rozšířené oči dětí, jeho tvář se změnila a rozlil se po ní dobrácký úsměv. „A kdo z vás dvou posránků si teď zahraje s dědou na koníčka?“

Simona vzbudilo těžké oddechovaní hned vedle něho. Když se obrátil na pichlavém, blechami prolezlém slamníku, uviděl pobledlou tvář Magdaleny, která si hřbetem ruky zakrývala ústa.

„Proklatá bolest, hryže mi v břiše,“ vzdychala katova dcera. „Už několik dnů mi není dobře.“ Vstala ze slamníku, ale sotva udělala krok, zapotácela se a vzápětí se zasténáním klesla na lavici u kamen. „A trochu se taky motám.“

„Není divu při tomhle čmoudu tady.“ Simon zakašlal a mžoural naproti k přivřeným dveřím, kudy vnikal dovnitř štiplavý kouř.

„Ten zavšivenej ras si nemůže dovolit ani pořádný kachlový kamna. A proč vůbec musíme nocovat u pohodnýho? Jen proto, že je náhodou bratrancem tvýho otce...“

„Pšt!“ Magdalena si přitiskla prst na rty, Michael Graetz právě vešel do světnice. Místní pohodný byl hubený, úbytěmi sužovaný muž. Kdo znal robustního schongauského kata, nikdy by nehádal, že jsou příbuzní, i když přes tři kolena. Ras měl košili roztrhanou a špinavou od sazí, vousy rozcuchané, takže zakrývaly pohublé tváře, a při úsměvu cenil zuby, které vypadaly jako černé uhlíky. Jen jeho oči byly jasné a přívětivé, když podával každému ze svých hostů dřevěnou misku s teplou kaší.

„Tady máte, jezte!“ zabručel a pokusil se o křivý úsměv. „Ječmenná kaše, oslazená medem. Něco takovýho jíme jen o svátcích a když mě přijde navštívit má milá sestřenka.“

„Mockrát děkuju, Michaeli. Ale obávám se, že takhle časně nic do sebe nedostanu.“ Magdalena přijala misku a zimomřivě si nad ní ohřívala ruce. Bylo krátce po východu slunce, před otevřenými okenicemi se zvedala mlha nad lesem. Někde nablízku mečela koza. Přes začínající léto se Magdalena třásla chladem.

„Tenhle červen je vážně nejchladnější, na jaký si vzpomínám,“ zavzdychala.

Ras na ni ustaraně pohlédl. „Možná je chladno, ale ty spíš vypadáš na to, že máš zimnici.“ Rychle se pokřižoval. „Doufejme, žes nechytla tu proklatou horečku, co tu teď kolem tak řádí. Smrt si už vzala dva místní sedláky a jednu služku z Machtlfingu.“

„Co to povídáš!“ rozčílil se Simon. „Magdalena si zkazila žaludek, nic víc. Anýz a trochu mochny husí, to ji zase postaví na nohy.“

Kradmo se podíval na svou ženu, která zase zalezla pod tenkou děravou vlněnou přikrývku. Spali ve světnici ve třech, ras na tvrdé lavici, Magdalena a Simon na pekelci. Simon nabral zamyšleně lžíci kouřící kaše a rychle se pomodlil.

Michael Graetz mohl mít pravdu. Magdalena byla už několik dnů bledá, pod očima měla temné kruhy. Simon jen doufal, že ji skutečně nepřepadne ona zlá horečka. Věděl z vlastní zkušenosti, že lidé, kteří si ráno stěžovali na prostou rýmu, už večer mohli být blízko smrti.

„Uvařím ti nějaký lektvar,“ řekl Simon, aby uklidnil i sebe, a nabral si další lžíci ječmenné kaše. Chutnala překvapivě dobře, tak sladká a vydatná jako drahý dezert pro zpovykané radní pány. „Lék z mochny husí, anýzu, heřmánku a možná taky trochu vlaštovičníku,“ uvažoval nahlas. Nejistě se rozhlédl po zařízení světnice, která zabírala téměř celé přízemí rasova domku. Viděl viklavý stůl, dvě stoličky, postel, starou truhlu a v rohu vlastnoručně vyrobený neumělý kříž.

„Předpokládám, že asi doma nemáš tyhle byliny?“ zeptal se Simon váhavě rasa. „Možná sušený nebo rozmělněný na prášek?“

Michael Graetz zavrtěl hlavou. „Heřmánek roste u mě na zahrádce, ale zbytek...“ Pokrčil rameny. „Od tý doby, co moje žena a děti před třemi roky umřeli na mor, tu žiju docela sám. Stahuju kůži mrtvejm kravám a koním a vozím je ke koželuhovi, dolů do Herrschingu u Ammerskýho jezera. Jeto tam dlouhá a obtížná cesta. To už mi pak nezbude víc času než jen na pár řep a zelí za domem.“

„To nevadí,“ ujišťovala ho Magdalena, „však já to nějak zvládnu. Sednu si venku na lavičku a ohřeju se na sluníčku...“

„Nic takovýho,“ řekl Simon rázně. „Zůstaň tady hezky ležet, než donesu byliny. Otázkou jen je...“ Tvář se mu okamžitě rozjasnila. „No ovšem, ten ošklivej mnich z včerejší noci! Neříkal, že sbírá léčivý byliny? Zajdu naproti do kláštera a zeptám se ho. Stejně potřebuju ještě pár dalších bylin. Andre Losch má pořádnej kašel a Lukasovi z Altenstadtu se nechce zahojit zanícená ruka.“ Rychle si nabral ještě jednu velkou lžíci skvělé kaše, uhladil si zmačkané šaty a obrátil se ke dveřím.

„A neodvažuj se vstát!“ S hranou přísností zvedl prst. „Do kláštera se můžeš podívat později. Buď ráda, že máš za muže lazebníka, který se o tebe zadarmo stará.“

„No jistě, tak už běžte, pane lazebníku.“ Magdalena si zase unaveně lehla. „A když už jdeš, tak dones taky trochu rozmarýnu a čerstvý sítiny. Tady ve světnici to smrdí jako v koňský zdechlině. Není divu, že je mi tak zle.“

Když Simon vycházel z rasova domku, slunce právě vystoupilo nad vrcholky kienského lesa. Rosa osychala na lukách kolem Erlingu a den sliboval, že bude příjemně teplý. Na polích sedláci kosili skoupý zimní ječmen.

Simon si zapnul kabátec a stoupal po úzké, po nočním dešti blátivé pěšině z okraje lesa naproti do vsi. Celá půlka roku byla mimořádně chladná, vlastně až do května byly mrazy. V posledních týdnech pak přišlo do předhůří Alp několik dlouhých lijáků a kroupy potloukly beztak chudá pole, na nichž obilí sotva vyhnalo do klasů. Lidé se modlili, aby příští měsíce byly sušší. Nadcházející zimu mohli přestát jen ti, jejichž špejchary budou bohatě naplněné zrním.

Na okraji vsi vedla pěšina kolem několika kůlen a stodol a pak uhnula od vesnice a prudce stoupala k návrší. Tam se za nízkou zídkou choulila různá stavení patřící ke klášteru. Napravo stálo pár kůlen, lemovaných jabloněmi a švestkami. Nalevo od široké bahnité cesty se krčilo několik dřevěných domků, z jejichž komínů stoupal bílý kouř. V jednom přístěnku otevřeném dopředu k cestě byla kovárna, kde zrovna s břinkotem opracovával kovář na kovadlině žhavé železo. O kus dál minul Simon nízký domek, kde to vonělo po čerstvě pečeném chlebu, pak šel kolem bíle natřeného hostince a velkého několikaposchoďového kamenného stavení, až konečně dorazil k mohutnějším zdem vnitřního kláštera – složitému labyrintu, na jehož nejvyšším místě stál kostel.

Simon spatřil několik skupin skromně oděných poutníků s holemi, kteří za zpěvu a modliteb stoupali ke klášteru od vsi, ale z jiné strany. Buď chtěli vykonat časnou návštěvu v kostele, nebo taky jenom doufali v bezplatnou snídani. Bylo mezi nimi i několik benediktinských mnichů v černých kutnách. Ostatní otcové pracovali v blízké zeleninové zahradě nebo tlačili povozy naložené sudy úzkou horní klášterní bránou. Simon jednoho z nich zastavil a zeptal se, kde by našel bratra Johannese.

„Lékárníka?“ Mnich na něho s úšklebkem pohlédl. „Jak znám toho ošklivého chlapíka, tak leží v posteli a chrápe. Nepřišel ani na ranní modlitby. No, bude mít mrzutost s opatem. Ale můžeš klidně zkusit štěstí.“ Ukázal dolů na malý nenápadný domek vedle velké stodoly. „Ale raději pořádně zaklepej, jinak bude spát až do nešpor.“

Krátce nato stál Simon před domkem lékárníka pod klášterem. Bylo to nízké stavení s úzkými okny a dveřmi z tlustého dubového dřeva. Už chtěl zaklepat, když zaslechl zevnitř hlasy dvou mužů, kteří se podle všeho hádali, ovšem ven pronikal jen nezřetelný hluk. Simon čekal nerozhodně před domkem, když najednou něco uvnitř třísklo o podlahu a hlasy se přiblížily ke dveřím.

V příštím okamžiku se dveře prudce rozletěly a ven vyšel hubený, černě oděný benediktin. Hněvivě potřásal hlavou, ve tváři celý rudý vzteky. Pravou rukou svíral hůl zdobenou slonovinou, s níž mával ve vzduchu jako kordem. Simon si všiml, že mnich má pod kutnou malý hrb a trochu za sebou vleče nohu, a tak se belhal předkloněný směrem k jabloním.

Simona natolik upoutal pohled na mužíka budícího soucit, že si teprve s jistým zpožděním všiml, že za ním někdo stojí. Když se otočil, hleděl přímo do ošklivé tváře lékárníka.

„Takže?“ zabručel bratr Johannes, který stál ve dveřích s podezíravým pohledem. Vypadal ustrašeně a uštvaně, jeho odulá tvář byla bledá. I jeho zřejmě hádka pořádně rozčílila. Ale pak se v jeho očích konečně objevil výraz poznání.

„Že vy jste jeden z těch zbloudilejch poutníků z včerejší noci, nemám pravdu? Koukejte, jestli se mi chystáte poděkovat, je na to špatnej okamžik. Navrhuju, abyste přišel...“

„Moje žena je nemocná a já nutně potřebuju anýz a mochnu husí,“ přerušil ho Simon tiše. „Kromě toho ještě pár jiných bylin. Mohl byste mi pomoct?“

Krátce se zdálo, že chce mnich nevítaného hosta vyhodit, ale pak si to zřejmě rozmyslel. „Nu což,“ zavrčel, „stejně to budu muset hned ohlásit opatovi. Ale ani pak to klevety nezastaví.“

„Jaký klevety?“ chtěl vědět Simon. „Jde o tu hádku s vaším spolubratrem? Ne že bych něco slyšel, to jen...“

Ale bratr Johannes už zmizel v temnu lékárny. Simon pokrčil rameny a vešel do nízké místnosti osvětlené půl tuctem svící. Okenice byly dosud zavřené, ale mihotavé světlo z rozestavených svícnů poletovalo po obrovské lékárnické skříni v hloubce místnosti a dotýkalo se spousty malých zásuvek opatřených drobnými pergamenovými štítky, ručně popsanými. Vycházela z nich omamná vůně bylin. Simon cítil šalvěj, rozmarýn, měsíček a heřmánek, a pak taky rozeznal jinou, nasládlou vůni, která ho nutila ke zvracení. Téměř to bylo cítit jako...

„Co jste to říkal, že potřebujete pro svou ženu?“ zeptal se bratr Johannes rázně. „Mochnu husí?“

„Ach ano, a taky anýz.“ Medik se opět obrátil k ošklivému mnichovi. „Je jí špatně a bolí ji břicho. Doufám, že to není nic vážnýho.“

„Tomu Pánbůh zabraň. Tak se podíváme...“ Bratr Johannes si nasadil okulár do pravého oka, což jeho už beztak děsivý vzhled učinilo ještě trochu děsivější. Pak zamyšleně přistoupil ke skříni a nakonec vytáhl zásuvku ve výši očí. Zdálo se, že zatím zapomněl na hádku s malým mnichem. „Při bolestech břicha je mochna husí skutečně výtečnej prostředek,“ bručel a vytáhl svazeček bylin. „Přičemž já dávám přednost spíš směsi z hořce, zeměžluči a pelyňku. Jestlipak víte, v jakých dávkách musíte byliny podat? Vždycky mějte na paměti: Dosis facit...“

„Venenum. Já vím, příliš velká dávka může být jedovatá.“ Simon přikývl a podával mnichovi ruku. „Promiňte, že jsem se ještě nepředstavil. Jmenuju se Simon Fronwieser. Jsem lazebník z malého Schongau, na druhé straně od Hohen Peissenbergu. Paracelsovu radu o správným dávkování vtloukám do hlavy svejm pacientům téměř každej den.“

„Lazebník, co mluví latinsky?“ Bratr Johannes se usmál a podal Simonovi ruku. Jeho stisk byl tak pevný, jako by po celý život bušil kladivem do kovadliny. S okulárem v oku se podobal neforemnému kyklopovi. „To se nestává příliš často. Pak možná taky znáte Macer floridus, v němž je uvedeno 85 nejdůležitějších léčivých rostlin?“

„To skutečně znám.“ Simon přikývl a zastrčil suché byliny do koženého váčku. „Studoval jsem v Ingolstadtu medicínu. Bohužel mi nebylo dopřáno nastoupit na místo lékaře. Okolnosti... tomu nepřály.“ Zaváhal. Mnich nemusel vědět, že mu tehdy kvůli dluhům ze hry a drahým šatům došly peníze na studia.

Simon se uznale rozhlížel v šeré místnosti. Všechno tady bylo přesně takové, jak by si představoval vlastní lékařskou místnost. Velká lékárnická skříň, po straně pult na psaní, u stěn dubové regály s tyglíky a tinkturami. Nízký průchod vedl do další místnosti, která zřejmě sloužila jako laboratoř. Simon rozeznal v šeru krb, v němž doutnaly ohořelé zbytky polen, na krbové římse stálo několik začazených skleněných baněk. Střed místnosti před krbem zabíral velký stůl s mramorovou deskou, na němž leželo něco dlouhého, neforemného, co bylo jen nouzově přikryté špinavým prostěradlem.

Na spodním konci vykukovala bledá noha.

„Bože můj,“ vydechl Simon. „Je to...“

„Můj pomocník Coelestin,“ povzdechl si mnich a utřel si zpocené čelo. „Sedláci mi ho přinesli dnes ráno před východem slunce. Ten nešťastník mi včera večer měl z rybníka vylovit kapra. A co udělá ta hlava skopová? Uklouzne na molu a utopí se jako malý kotě. A pak přijde ještě tenhle šarlatán Virgilius a...“ Odmlčel se a potřásl hlavou, zcela tak, jako by se musel zbavit zlého snu.

Simon opatrně vkročil do laboratoře a začichal. Teď si taky už mohl vysvětlit ten nasládlý pach, co dřív ucítil.

Byl to pach začínajícího rozkladu.

„Smím?“ zeptal se medik váhavě a ukázal na mrtvolu pod prostěradlem. Mrtví Simona vždycky zvláštně fascinovali. Když z nich život vyprchal, ztuhli jako anatomické loutky, které Bůh daroval světu, aby na nich demonstroval zázrak lidského těla.

„Prosím, jistě,“ odvětil bratr Johannes. Teprve teď sundal okulár a zastrčil ho do kutny. „Protože jste zřejmě něco jako kolega, nemůže další pohled škodit. Ale není na něm skutečně nic neobvyklýho. Vůbec nevím, kolik utopenců už jsem ve svým životě viděl.“ Povzdechl si a pokřižoval se. „Člověk prostě není ryba, jinak by mu dal Bůh žábry k dýchání a ploutve na plavání.“

Simon zvědavě odhrnul vlhké prostěradlo a pohlédl do bílé, lehce namodralé tváře mladého Coelestina. Nějaký soucitný vesničan mu zavřel oči a položil na víčka dva rezivé krejcary, ale ústa zůstala otevřená, jako by lapal po vzduchu. V řídkých vlasech mnišské tonzury měl zbytky listí a řas, zelené mouchy bzučely kolem páchnoucí mrtvoly. Mrtvý novic měl na sobě stále ještě svou kutnu, která mu na těle visela jako mokrý pytel.

„Chtěl jsem s ním být ještě chvíli o samotě,“ řekl bratr Johannes zastřeným hlasem. „Byl přece jen přes dva roky mým věrným pomocníkem. Prožili jsme toho hodně společně, hezkýho i ošklivýho...“ Polkl. „Ale teď budu zřejmě muset nahoru k opatovi. Tak si prosím vezměte svý byliny a...“

„Tady jsou modřiny.“

„Cože?“ Bratr Johannes zmateně pohlédl na medika, který ukázal na jedno místo u klíční kosti mrtvého.

„Tady jsou modřiny,“ opakoval Simon. „Stejně jako na levém a pravém rameni, podívejte,“ odhrnul mokrou kutnu. „A tady na hrudi taky.“

„Zřejmě si to způsobil při pádu do vody,“ nadhodil mnich. „O čem to svědčí?“

„Modřiny u někoho, kdo spadne do měkký vody?“ Simon svraštil čelo. „Já nevím.“ Začal podrobněji prohlížet mrtvolu, až nakonec v týle našel, co hledal. „Vždyť jsem si to myslel,“ poznamenal. „Pěkně velká boule. Někdo vašeho pomocníka praštil pořádně do hlavy. Zřejmě ho pak tak dlouho držel pod vodou, dokud se neutopil.“

„Vražda?“ vydechl zděšeně bratr Johannes. „To si skutečně myslíte?“

Simon pokrčil rameny. „Jestli vražda nebo zabití nedokážu říct, ale rozhodně byla ve hře druhá osoba. Možná nějaká rvačka v hospodě? Loupežná vražda?“

„Nesmysl! Mnich se nepere. Kromě toho, proč by měl...“ Johannes se odmlčel a potřásl tlustou hlavou jako tvrdohlavý osel. „Přirozeně je v okolí neustále spousta všemožný pakáže. Ale chudák Coelestin byl přece jen novic v tenký kutně! Ten u sebe neměl nic, žádný peníze, žádný hodnotný věci.“ Tlustý mnich zvedl prst a jeho hlas dostal zpěvný nádech. „Jak se tak hezky praví v dalším pravidle svatýho Benedikta? Nikdo neměj nic jako vlastnictví. Vůbec nic, žádnou knihu, žádnou břidlicovou tabulku na psaní, žádný pisátko, vůbec nic. Kdo by potom tedy měl chtít ublížit Coelestinovi?“

„Neměl nějaké nepřátele dole ve vsi nebo tady v klášteře?“ zeptal se Simon.

Bratr Johannes se tak hlasitě zasmál, až se mu jeho kulaté břicho otřáslo. „Nepřátele? Proboha, my jsme mniši! Dáváme si pozor na jazyk, nekrademe, a jak si to nebe přeje, nechodíme ani za ženskýma. Proč tedy tohle vyptávání?“ Najednou přivřel oči. „Ale já vám něco řeknu, pane lazebníku. Když jste si svou věcí tak jistej, tak se mnou pojďte k opatovi a vysvětlete mu to. Bratr Maurus je chytrý sečtělý muž. Ať on rozhodne, jak zemřel nešťastnej Coelestin.“ Zachmuřeně zamířil ke dveřím. „Pokud vám dá opat za pravdu, můžete si v mý lékárně posloužit tak, jako by byla vaše,“ zabručel. „Na to vám dávám svý slovo. A teď pojďme, než mýho novice ještě sežerou tyhle proklatý masařky.“

Simon se s tichými kletbami pustil za ním. To má za to, že si pustil jazyk na špacír! A přitom se chtěl přece co nejrychleji vrátit k Magdaleně.

Když se ještě naposledy otočil, vletěla právě jedna z masařek s hlasitým bzučením Coelestinovi do otevřených úst. Znělo to, jako by mrtvola něco pro sebe tiše mumlala.

Magdalena seděla na lavičce před domkem pohodného a čekala stále netrpělivěji, kdy se konečně Simon vrátí z lékárny. Byl pryč už přes hodinu! Co tam tak dlouho dělá? Zřejmě se dal do řeči s tím ošklivým lékárníkem o mandragoře nebo lýkovci a úplně na ni zapomněl.

Netrpělivě sledovala Michaela Graetze, jak nakládá páchnoucí koňskou mršinu na káru. Přes namáhavou práci si prozpěvoval a zdálo se, že je naprosto spokojený sám se sebou a se světem. K ruce měl statného mladého muže, který provazem táhl mrtvého koně po plošině. Magdalena se od Graetze dozvěděla, že je to jeho pomocník Matthias.

Najednou Magdalena pomyslela na otce, který je taky odpovědný za odstraňování uhynulých zvířat. Když hleděla na Graetze oblečeného v hadrech, znovu si přísahala, že se její děti musí mít jednou lépe. Nebudou žádní bezectní kati, ale lékaři nebo lazebníci tak jako jejich otec.

Koňský hnůj jí najednou podráždil nos a rozkýchala se. Michael Graetz na ni ustaraně pohlédl. „Kéž svatý Blasius dá, aby tě nepostihla ta horečka,“ zamumlal.

„Blbost!“ odbyla to Magdalena a vydatně se vysmrkala. „Prostě jsem musela kýchnout, to je všechno. Přestaň se konečně chovat, jako bych měla mor.“

Statný rasův pomocník se ušklíbl a ozval se nezřetelný zvuk, který Magdalena považovala za smích.

„Co je?“ vyjela na něho. „Co je na mně směšnýho? Visí mi snad nudle u nosu? Tak už to vyplivni, ty holomku!“

„Matthias ti nemůže odpovědět,“ odvětil Michael Graetz místo svého pomocníka. „On nemá jazyk.“

„Cože?“

Ras pokrčil rameny a soucitně pohlédl na statného muže, který se zase zcela věnoval své práci. „Chorvatský žoldáci mu vyřízli jazyk, když byl ještě dítě,“ vysvětloval Michael Graetz tiše. „Chtěli donutit jeho otce, friedingerskýho hospodskýho, aby jim prozradil, kde má ukrytý úspory.“ Ras si povzdechl. „Přitom ten chudák vůbec nic neměl! Nakonec ho pověsili naproti na šibeničním vrchu a chudák kluk se na to musel dívat.“

Magdalena zděšeně hleděla na urostlého pomocníka. „Bože, to je mi líto. Já nevěděla...“

„Nic si z toho nedělej, však on ti to už odpustí. Matthias je dobrák. Trochu plachej, ale my stejně máme víc co dělat s mrtvýma zvířatama než s lidma.“

Michael Graetz se zasmál a jeho pomocník se připojil s chraplavým supěním. Šelmovsky se ušklíbl na Magdalenu. Měl pěkně řezanou tvář a husté rusé vlasy, pod černou kytlicí měl pevné svaly jako kovářský tovaryš.

Kdyby ti nevyřízli jazyk, určitě bys hodně děvčatům zamotal hlavu, pomyslela si Magdalena bezděčně. Přičemž si beztak u mnohých chlapů přeju, aby raději drželi hubu.

„Tak nic ve zlým,“ řekla a vstala. „Myslím, že si trochu protáhnu nohy. Simon už zřejmě nepřijde.“ S lehkým přikývnutím směrem k němému pomocníkovi se vydala po stezce k vesnici, když právě začaly vyzvánět zvony.

„Kam se chystáš?“ zavolal za ní Michael Graetz. „Tvůj muž říkal...“

„Můj muž mi nemá co přikazovat!“ odsekla Magdalena. „Kdybych byla skutečně nemocná, tak by se tak s lékárníkem nezapovídal. A ty se teď starej o svou zdechlinu a nech živý lidi na pokoji!“

Rychlými kroky zamířila ke klášteru, kde teď, v pozdním ránu, už určitě byla spousta poutníků a řemeslníků.

Chůze a svěží vzduch jí viditelně udělaly dobře. Pach rasova domku jí až příliš připomínal vlastní domov v Schongau, kde ji provázely jen zlé pohledy a syčení spoluobčanů a taky pocit, jaké to je být vyloučena – po celý život.

Zamyšleně šla blátivou pěšinou, pak odbočila vzhůru k návrší, a než se nadála, stála najednou přímo před kostelem. Odtud zblízka byly ještě dobře rozeznatelné škody, které způsobil blesk. Střecha věže téměř celá shořela a ve stropě přední postranní lodi zela obrovská díra. Všude pobíhali zedníci v zástěrách bílých od vápna, statní tesaři a nádeníci. Někteří vlekli kameny, jiní stavěli novou zeď nebo omítali už vyzděná místa. Na okraji staveniště objevila Magdalena altenstadtského tesaře Balthasara Hemerleho, pohrouženého do vážného hovoru s patricijem Jakobem Schreevoglem. Když schongauský radní spatřil katovu dceru, kývl na ni, aby přistoupila.

„Jste velmi bledá,“ poznamenal Jakob Schreevogl starostlivě. „Není vám dobře?“

„Děkuju,“ odvětila Magdalena nevrle. „Už mám muže a strýce, co o mě pečují jak o štěně. To stačí.“ Ukázala na kostel, kolem jehož věže stále ještě bylo lešení. „Člověk by nevěřil, co takovej blesk dokáže,“ potřásla hlavou. „Zrovna to nevypadá, že by to mohli včas stihnout. Vždyť Tříhostiová slavnost je už za pár dní.“

„Bude to skutečně na poslední chvíli,“ zabručel Balthasar Hemerle. „Už na to máme sotva sedm dní, to můžeme vyspravit jen nejhorší místa.“ Ukázal na radního po svém boku. „Mistr Schreevogl nás ale ujistil, že už zítra dojdou cihly z jeho schongauský cihelny.“

Magdalena si přeměřila mladého patricije. „Takže vám ten blesk alespoň zajistil dobrej obchod, nemám pravdu, mistře Schreevogle?“

„Jen si tím nelámejte hlavu, já dodávám za výhodné ceny,“ uklidňoval ji Schreevogl. „V Augsburgu nebo Landsbergu bych dostal mnohem víc. Jestli někdo dělá dobré obchody, pak je to náš milý purkmistr.“ Spiklenecky mrkl a ztišil hlas. „Třicet sudů vína prodal Karl Semer klášteru, kromě toho vosk na poutní svíce, nasolené ryby ze Severního moře a levně natištěné kartičky s prosbami, které chce vnutit poutníkům. Tahle slavnost je pro schongauského purkmistra lepší než velikonoční mše.“

Magdalena hvízdla mezi zuby. „Tak to jsem vůbec nevěděla. A já už se divila, proč se ten starej bařtipán vydává na pouť. Byl celej žhavej na to, abysme dorazili na Svatou horu už včera, třebaže v noci a uprostřed bouřky.“

„Protože měl strach, že ho předejdou obchodníci z Augsburgu a Mnichova.“ Jakob Schreevogl se ušklíbl. „Právě teď náš zbožný poutník vyjednává v hostinci kláštera s provizorem. A někdo z Wittelsbachů prý má rovněž zájem o Semerovo zboží. Přičemž se divím, co si chce kurfiřtská rodina počít se všemi těmi krámy.“

Magdalena zamyšleně přikývla. Zmínka o včerejší noci v ní najednou probudila vzpomínku – to plápolavé světlo ve věžní ruině. Zakryla si rukou oči proti slunci a pohlédla nahoru.

„Probíhají tam nahoře už stavební práce?“ zeptala se potom zvědavě.

„Ve věži?“ Tesař Hemerle zavrtěl hlavou. „Lešení už sice stojí, ale my pracujeme odspoda nahoru. To nás čeká ještě pořádnej kus práce. Přesně tam nahoře vjel blesk dovnitř, tam jsou jen zuhelnatělý trámy a trosky. Je to div, že dosud žádnej zvon nespadl.“

Najednou Magdalenu napadlo, jak nevrle reagoval bratr Johannes minulou noc na její otázku, jestli nahoře někdo není, když se tam objevilo světlo. Co to ten mnich říkal? Co by tam měl kdo v tuhle dobu pohledávat? Kochat se vyhlídkou?

Magdalena znovu pohlédla k ruině věže. Už jako dítě nesnášela, když se jí někdo snažil něco zatajit. A něco hluboko v nitru jí napovídalo, že bratr Johannes neřekl celou pravdu. Najednou ji ale přepadla znovu lehká závrať a rychle se zachytila ramene patricije.

„Měla byste si skutečně na chvíli lehnout!“ napomínal ji Schreevogl. „Moje žena, Pánbůh jí dej věčnou slávu, ke konci taky měla takové temné kruhy pod očima jako vy.“

„Krucipísek, chlapi mizerný, je mezi vámi snad někdo, kdo mě ještě nepovažuje za mrtvou?“ Magdalena se rozezleně odvrátila. „Mějte se! A jestli uvidíte mýho pana manžela, toho ničemnýho lazebníka, tak mu vyřiďte, ať se stará sám o sebe. Já se teď jdu pomodlit!“

Nechala zaražené muže stát a pospíchala k portálu klášterního kostela. I když nebyla bezvýhradně věřící jako mnozí ostatní poutníci ze Schongau, přece jen přišla do Andechsu s pevným úmyslem poděkovat Bohu za uplynulé dobré roky. Proč tedy nezačít s modlením hned? Zvlášť když se cítila tak bídně jako právě teď. Možná měl Simon se svými obavami přece jen trochu pravdu.

Kroky ji vedly podél jižní strany kostela, kde zřejmě oheň zuřil nejsilněji. Zdivo bylo propadlé a silně začazené, díra ve střeše byla jen nouzově zakrytá plachtami, takže slunce svítilo úzkými proužky do nitra kostela. Magdalena se zhluboka nadechla a vešla do staré gotické budovy, kde už mniši přece jen dokázali udělat pořádek. Teď po ranní mši se tady uvnitř zdržovalo jen málo lidí. V čele stál hlavní oltář se dvěma zlatými sochami Panny Marie. V hlavní lodi byly ještě čtyři menší oltáře, úzké průchody vedly do temných postranních kaplí, osvětlených jen několika plápolajícími svícemi. V poloviční výši na zdi byl ochoz, kde právě půl tuctu štukatérů čistilo fresky od špíny a sazí, další řemeslníci opravovali okna. Posadila se na jednu ze zadních kostelních lavic, zavřela oči a modlila se. Ale už po krátké době zjistila, že se nedokáže tak docela soustředit. Myšlenky jí neustále odbíhaly k zmizelému Simonovi, točily se kolem Michaela Graetze, vracely se k včerejší bouřce a světlu ve věži.

Především k tomu světlu.

Zaostřila zrak a rozhlížela se. Už brzy objevila točité schodiště, které vedlo k ochozu a odtud dál do výšky.

Možná nahoru do věže?

Jen pár minut, pomyslela si. Jestli teď za pár minut nenajdu vchod do věže, vrátím se a budu se dál modlit. Slibuju, dobrotivý Bože.

Magdalena se potichu zvedla z lavice a vystoupala na ochoz. Skutečně se tam nacházel nízký průchod a za ním čerstvě postavené lešení vedlo dál nahoru. Staré dřevěné schody byly ohněm téměř úplně zničené. Na mnohých místech se sice ještě poznaly zbytky schodů, ale většina prošlapaných prken jen strměla jako černé pahýly do prázdna. Magdalena se pokřižovala a vlezla na vrzající lešení. Zdálo se, že si jí nikdo z řemeslníků nevšímá.

Už po několika krocích byla naprosto sama. Z hloubky ještě slyšela bušení a volání, ale čím výš stoupala, tím byly zvuky tlumenější. Prázdnými, začazenými okenními otvory, které se v pravidelných odstupech ve věži objevovaly, viděla zelená políčka a louky Kienského údolí, bukové lesy kolem kláštera a staveniště hluboko pod sebou. Z té výšky jí dělníci připadali jako mravenci, kteří lezou po zemi a tlačí před sebou drobné kamínky.

Nouzově vyspravené schodiště vrzalo a kymácelo se. Nebylo tu žádné zábradlí, kterého by se mohla přidržet, a cítila, jak se jí znovu motá hlava. Přesto stoupala sáh po sáhu stále výš. Do očí jí stékaly kapky potu, proklínala se za hloupý nápad, že vůbec vlezla do téhle vyhořelé věže na spadnutí. Přesně nad ní byl vidět ve stropě čtvercový otvor. Prolezla jím a konečně byla v podkroví, kde černými děrami po oknech protahoval chladný vítr.

Výhled byl úchvatný.

Magdalena už několikrát vylezla na vrchol Hohen Peissenbergu nedaleko Schongau, ale tady nahoře se cítila ještě o kousek blíž k nebi. Daleko vzadu na horizontu se táhl sněhem pokrytý hřeben hor. Před tím se rozkládala bavorská předalpská oblast s lesy, bažinami a jezery. Na západním břehu Ammerského jezera se tyčila věž diessenského augustiniánského kláštera, vlevo od něho se zvedal Hoher Peissenberg a bránil pohledu na její domovské město, které leželo jen několik mil za ním. Tady z kostelní věže vypadalo všechno tak blízké, takže jejich dvoudenní poutní cesta se zdála jen jako pohodlná procházka.

Najednou zavál tak prudký vítr, že se musela zachytit ohořelého trámu, aby se nezřítila. Když se zase vzpamatovala, konečně si prohlédla i vnitřek bleskem zničené věžní místnosti.

Zdi byly začazené a částečně popraskané od žáru, za prázdnými okny zářilo modré nebe. Ve středu podkroví visely na dřevěném lešení pospojovaném železnými svorníky tři zvony, a jako zázrakem vše odolalo plamenům bez větší úhony. Zato podlaha byla z větší části prohořelá, takže viděla mezi trámy do zející hloubky. Od zvonů visely nové provazy spletené nad stropním prostupem do jednoho lana.

Najednou si Magdalena připomněla, že dnes časně ráno už zvony slyšela. Že by to byl jen hlídač věže, který to tady v noci kontroloval? Skrčila čelo. Ale co tady nahoře pro všechno na světě uprostřed temné noci pohledával?

Magdalena se rozhodla přejít po trámech ke zvonům, odkud by mohla prostor nejlíp přehlédnout. Přitom dávala pozor, aby se nepodívala dolů. Dokud kladla jednu nohu před druhou a dívala se strnule před sebe, cítila se poměrně jistá.

Konečně došla k mohutným bronzovým zvonům. Objala nejmenší z nich, cítila pod rukama chladný kov a s úlevou si vydechla. Závrať zcela pominula. Bylo to, jako by v ní námaha probudila nové síly a vyléčila ji. Když opatrně po příčném trámu popolezla do strany, aby mohla nahlédnout i do prostoru za zvony, objevila najednou něco divného.

O zeď byla opřená zvláštní nosítka nebo snad máry, které měly na okrajích kovové úchyty. Na zemi před nimi leželo několik vyleštěných železných tyčí. Taky si uvědomila, že slyší nějaký tichý skřípot. Objevila, že nahoře z rozpadlého krovu visí silný drát, který se jako šibeniční oprátka pohupoval ve větru.

Magdalena se rozhodla podívat se na ty věci víc zblízka, když ji po pravici vyděsil nějaký zvuk.

Řítila se k ní černá postava. Podobala se netopýru, spícímu v trámoví věže, který teď napadl narušitele klidu. Útočník měl na sobě černý přehoz a kapuci, takže Magdalena nerozeznala jeho tvář.

V příštím okamžiku do ní prudce strčil.

Magdalena se na zvonové stolici neudržela, bezmocně máchla rukou a nohy najednou šláply do prázdna. Propadla škvírou mezi zuhelnatělými prkny podlahy, přičemž ji něco ostrého řízlo do stehna. V posledním okamžiku roztáhla paže, a to zbrzdilo její pád, takže se stihla zachytit trámu. Držela se vší silou, i když jí připadalo, že se jí zápěstí utrhne. Když s bušícím srdcem pohlédla dolů do propasti, krátce se jí zatmělo před očima. Vtom zaslechla kroky na schodech pod sebou a zahlédla černě zachumlanou postavu, jak spěchá po schodišti dolů. Téměř to vypadalo, jako by letěla. O okamžik později muž zmizel v hlavní lodi kostela.

Magdalena se kymácela na trámu jako tenká větev ve větru. Věděla, že jí už brzy dojdou síly. Po tváři jí stékaly slzy zlosti a zoufalství. Z posledních sil se přitáhla, zvedla nohy a zaklesla je za trám. Pak už vyšplhala nahoru a tam uviděla sotva na sáh od místa, kde se držela, viset lano od zvonů.

Dokáže se dostat až tam?

Píď za pídí se propracovávala ke svému cíli. Přidržela se, poposedla, jednou se jí znovu zatočila hlava a jen stěží se udržela, ale konečně byla dost blízko. S chraptivým zasupěním se vrhla k záchrannému lanu a pevně se ho zachytila. Křečovitě se držela, když se řítila dolů, pak to s ní prudce škublo a najednou se rozhoupala.

Klášterní zvony se divoce rozezněly.

Magdaleně zalehly uši, zvonění bylo tak hlasité, jako by byla uvnitř zvonu, a rozhoupané lano ji neustále znovu vyhazovalo nahoru. Pomalu sklouzávala po laně níž a níž k úpatí věže, kde už stálo několik ohromených řemeslníků a zírali na ni s otevřenými ústy. I Jakob Schreevogl a tesař Balthasar Hemerle byli mezi nimi.

Magdalena viděla, že na ni oba něco volají, ale všechno, co slyšela, byly především údery zvonu. Neustále se navracející ohlušující vrzání, skřípění, rachocení a praskot.

Znělo to, jako by andělé svolávali k Poslednímu soudu.

Údery zvonu dolehly i naproti k hlavní klášterní budově, kde na okamžik přerušily řeč opata Mauruse Rambecka. Ale příčina byla příliš vážná na to, aby se nadlouho zarazil.

„Takže skutečně vražda?“ Opat povytáhl pravé obočí a krátce vyhlédl z okna, jako by tímto způsobem mohl zjistit důvod zvonění. Simon odhadoval Rambecka přibližně na padesát let, ale s oholenou hlavou a v černé benediktinské kutně vypadal podstatně starší. Po chvíli, která Simonovi připadala jako věčnost, se opat opět obrátil ke svým návštěvníkům. „Jak jste přišel na takový odporný nápad?“

„Já... ehm, našel jsem modřiny na lopatkách a na hrudi novice, Důstojnosti,“ zamumlal Simon. „A v zátylku má pořádnou bouli. Můžete mrtvolu sám vyšetřit.“

„To jistě udělám, na to se můžete spolehnout.“

Simon sklopil pohled a kradmo pozoroval spoustu knih v regálech kolem dokola. Bratr Johannes a on zastihli Mauruse Rambecka v takzvané studovně v prvním poschodí – v místnosti, kterou měl k dispozici jen opat. Představený kláštera seděl u stolu a hloubal nad knihou, na jejíchž stránkách rozeznal Simon podivné znaky, které mu připadaly trochu povědomé.

„Pokud by skutečně souhlasila vaše teorie,“ pokračoval Maurus Rambeck, „pak je to záležitost pro weilheimského zemského soudce. Procedura, které bych nás všechny až příliš rád ušetřil. Existují nějaké poukazy na to, kdo by mohl být pachatel?“

„Bohužel ne,“ povzdechl si Simon. „Ale možná by se měl prozkoumat ten rybník, pokud mi dovolíte takovou poznámku.“

„To by se zřejmě skutečně mělo udělat.“

„Mně to všechno připadá jako nesmysl,“ zapojil se bratr Johannes poprvé do hovoru. „Věřte mi, Důstojnosti, už jsem viděl spoustu mrtvol a...“

„Já vím, že už jsi viděl spoustu mrtvol, milý bratře,“ přerušil ho opat. „Příliš mnoho, pokud se mě ptáš...,“ dodal významně. „Nehledě na to se v poslední době množí kolem tvé osoby mrzuté události, bratře Johannesi. Zvěsti kolem úderu blesku, tvoje obžerství v období půstu, a abych nezapomněl, tvé věčné spory s bratrem Virgiliem. Jak jsem slyšel, dnes už zase došlo mezi vámi k hádce.“

Simon polkl. Podle všeho mu jeho proklatá zvědavost zase jednou nadělila kupu problémů.