ERIKA OLAHOVÁ

NECHCI SE VRÁTIT MEZI MRTVÉ

ERIKA

OLAHOVÁ

NECHCI

SE VRÁTIT

MEZI

MRTVÉ

SPOLEČNÁ BUDOUCNOST

TRIÁDA

2004

Beznaděj

BEZNADĚJ

Prala uřeky, hlavu skloněnou, slunce ji hřálo do týla azesvětlovalo husté vlasy, které měla stočené kolem hlavy. Ve vodě byla spousta dětí, bylo slyšet dětský smích avýkřiky. Stříkaly po sobě průzračnou vodou, jejich tělíčka se třpytila ve slunci aopět mizela vmělké říčce. Eva však kolem sebe nevnímala dětský smích ani překrásný den, který má přinést radost. Vyždímala poslední kus, narovnala si záda, vzala koš sprádlem akráčela bosa ke své chalupě, která jí po smrti rodičů zůstala.

Provdala se tenkrát za Jura, skterým čekala dítko, aniž tušila, jaké peklo na zemi jí tento muž přinese. Byl to panovačný, tvrdohlavý asobecký Cikán, tvrdý obličej skrysíma očima už dávno měl Evě říct, že tento muž není schopen milovat. Už před svatbou ji bil, aona přesto zůstávala. Ať má dítě otce, snad se pak Jura změní, až se malé narodí.

Byla už skoro půlnoc, hrozně se bála, že přijde zase opilý. Dveře se otevřely tak náhle, že jí srdíčko málem uteklo. Na těle cítila studený pot aruce se jí roztřásly, když rozsvěcela svíci. Ucítila jeho opilý dech, začal křičet avlastní nadávky mu ještě dodávaly zuřivosti. Stáhl ji za vlasy zpostele auhodil do obličeje takovou silou, že málem ztratila vědomí. Křičel něco otom, že mu není dobrou ženou. Když do ní kopal, ležela na zemi schoulená, už ani necítila tu strašnou bolest. Byla tak otřesená, že když upadala do bezvědomí, byla ráda, že už nic necítí.

Probrala se nějak kránu. Otevřela pomalu oči, na jedno vůbec neviděla. Chtěla se pohnout, ale tělo ji neposlouchalo, bylo jako vohni. Dole vpodbřišku měla velké křeče. Snažila se vstát, ale nešlo to, ležela tam ještě dlouho. Slunce jí svítilo do tváře, spodničku měla roztrhanou aklín plný krve. Neodvážila se vzbudit muže, který ležel na posteli ve svých věcech asilně chrápal. Bála se, že když ho vzbudí, tak ji zase bude bít – ještě víc. Doplazila se ke dveřím – apak zase ztratila vědomí.

„Proberte se,“ slyšela jako zdálky, „slyšíte mě?“ Otevřela oči, ještě pořád na to druhé neviděla. Nad ní se skláněl doktor vbílém plášti. Ještě ho slyšela, jak říká, že bohužel odítě přišla. Její zmučené adobité tělo se časem uzdraví. Ptal se, kdo jí tak ublížil, ale Eva mlčela, alékař to raději vzdal. Věděl, že cikánské ženy na své muže nikdy nic neřeknou adokážou je bránit ipřes to, že jim takhle ublíží.

Její Jurko za ní ani jednou nepřišel. Byla jako omámená, když ji čekal po propuštění venku. Seděl na bryčce apískal si, očima jí přikázal, aby nasedla, aani jediným slůvkem se neoptal, jak je jí či dítěti. Práskl bičem, hvízdl na koně, jako by přišla zrovna ztrhu, apánovitě se rozjel.

Všechno bylo zdánlivě jako dřív, prala, vařila asnášela bití, nadávky ihrubé anásilné milování, které jí ubližovalo nejvíce, zatínala nenávistí zuby ajediné, na co myslela, bylo její ztracené dítě, okteré ji připravil. Pro ni jako by život skončil. Věděla, že nemá pro co žít, anic ji netěšilo. Do srdce se jí vkrádala černá nenávist. Každou noc přemýšlela, co má dělat, neměla nikoho, ke komu by šla, žádnou rodinu ani známé. Stejně by ji vždy našel apřivlekl domů. Chtěla své trápení skončit, ale nevěděla jak.

Koš sprádlem byl těžký. Došla kdomku, rozvěsila prádlo na zahradě ačerné myšlenky ji ani na chvíli neopustily. Vešla do domu asedla si, otočila hlavu azadívala se na odulou tvář svého muže. Spal. Vposlední době se domů chodil jenom vyspat anajíst. Eva se dívala kolem sebe, rozbité poloopravené židle ichudý nábytek svědčily proti němu, silná hranatá noha od mycího stolu stála udveří ajako by se jí vysmívala: znala už dlouho její tělo! Ženě se zatmělo před očima, všechno se kolem ní točilo, slyšela hlasy, které se jí vysmívaly. Ano, ten výsměch patřil jí!

Udělalo se jí nevolno. Všechno to příkoří abezmoc se vní vzbouřily. Aniž věděla, co dělá, popadla tu těžkou hranatou nohu od stolu acelou svou silou anenávistí uhodila svého spícího muže do hlavy, pak ještě aznovu aznovu! Přestala, celá udýchaná, tělo se jí chvělo apodlamovala se jí kolena, srdce jí bušilo jako zběsilé. Teprve teď viděla tu spoustu krve, roztříštěnou hlavu svého muže, která neměla obličej. Na zdi ina zemi krev, která jako by křičela!

Začala zvracet. Měla pocit, že vyzvrací všechny vnitřnosti. Jako šílená vyběhla ven na zahradu. Udivilo ji to – zářivé slunce azpěv ptáků, prádlo na šňůře se pohupovalo vteplém vánku acelý svět byl jak má být, jako by se nic nestalo, jako by tam neležel vkaluži krve její muž, kterého právě zavraždila. Opustily ji síly. Svezla se do trávy aopřela ostrom, tělo ani rozum ji neposlouchaly aona tam zůstala jako bez duše takhle sedět až do úplné tmy. Vhlavě měla prázdno. Nic necítila, ani strach, žádný zmatek ani pocit viny, neplakala, jen se dívala prázdnýma očima do tmy, bylo to, jako by se všechno stalo někomu jinému, ne jí!

Hvězdy na nebi byly tak zářivé ají se zdálo, že se mezi nimi ztrácí. Uslyšela zahoukání sovy, neskutečné aponuré, bylo to někde blízko. Teď znovu, ne, to není sova, to je sýček. Takhle smutně prý houká sýček, když někdo zrodiny zemře. To se mezi Romy říkalo po generace, Eva jako by slyšela hlas své už dávno mrtvé matky: „Slyšíš, to někdo blízký dnes zemře, zapal svíci, dítě moje, amodli se za jeho duši.“ To ji probralo. Nohy měla jako ze dřeva, musela se přidržet stromu, když vstávala. Až teď jí došlo, co se vlastně stalo. Hrůzou se jí sevřelo srdce. Strach ji pohltil asevřel hrdlo vzlyky. Proudy slz se draly na povrch ajejí pláč byl jako úpění raněného zvířete.

Ne, to přeci není možné, všechno vní křičelo, Cikánky své muže vždy poslouchaly, neměly žádné právo ani odporovat, když byly bity, aona svého muže zabila jako prašivého psa. Svého muže, který přijde zpátky avezme ji ssebou, ano, tak se to stane, mrtví se přeci vždy vracejí!

Strach ztoho, že se pro ni vrátí abude ji pronásledovat, jí úplně ochromil tělo iduši. Bezmyšlenkovitě začala pod okny vyhrabávat květiny, dávala je na stranu arukama hrabala mělkou jámu. Vešla potmě do domu, skoro poslepu chytila svého muže za nohy atáhla jeho těžké tělo ven kté jámě. Byl opravdu velmi těžký, ve světle hvězd se na ni dívala jeho beztvárná tvář. Převalila ho obličejem do té mělké jámy. Když dávala květiny zpět, vypadalo to, jako by je nikdy nevyndala, byly tam aJurovo dobité tělo leželo pod nimi, jako by tam patřilo.

Bála se jít do domu. Měla hrůzu ztoho, že se ty květiny zvednou aon se vynoří, celý zkrvavený aod hlíny. Chtěla se někam rozběhnout autéct. Pak ji zas napadlo, že musí vzbudit faráře avše mu říct, vyzpovídat se, aby věděl, že ji její muž trýznil avzal jí to jediné, co chtěla. Její dítě, které vní zabil isláskou, kterou kněmu kdysi měla. Ale byla tma aona už neměla sílu. Byla vyčerpaná, atak seděla utoho hrobu pod okny, prázdná, se semknutými rty, které šeptaly modlitbu aprosily Boha oodpuštění za největší hřích, který může člověk udělat.

Zdomků se trousili sousedé, ženy nabíraly vodu ze studní akřik malých dětí prozrazoval, že je nový den. Žena se pomalu zvedla adívala se na dveře svého domu. Byl už den aona se bála vejít. Pak přeci jen stlukoucím srdcem otevřela. Jasné sluneční světlo ukázalo na dřevěnou podlahu apostel plnou uschlé tmavé krve. Vše vypadalo jako po boji.

Otevřela obě okna, ten pach se jí hnusil. Zase se jí chtělo zvracet, vzala rychle džber ašla kpumpě pro vodu, vše namočila azačala drhnout, jako by nechtěla umýt jen tu krev, ale isvou duši. Pořád chodila pro vodu asnažila se, jak mohla. Když skončila, rozhlédla se kolem sebe: všude bylo čisto. Šla vylít poslední kýbl ajejí oči spočinuly na záhoně květin před okny. Úžasem otevřela ústa, všechny květiny byly rudé. To není možné! Byly přeci různobarevné! Vytřeštila oči avběhla do světnice. Bylo to tam stejné jako před tím, když zabila svého muže Jura. Všude ta krev. Jako by na nic nesáhla, jen postel, na které lehával, byla prázdná...