triáda 2007

Ukradený pláštík

UKRADENÝ PLÁŠTÍK

Vmalé místnůstce bylo slyšet sténání abolestné vzdechy. Zatnuté zuby, zpocený obličej apak slabý výkřik. Místnost zaplavil hlasitý pláč zrovna narozeného chlapce.

Porodní bába vzala dítě apoložila ho na dřevěný stůl, na kterém už bylo prostěradlo aželezný lavor steplou vodou. Když chtěla dítě omýt, spodivem si ho prohlédla aviděla, že má na sobě jakoby pláštíček ačepičku zprůhledné děložní blány. Zavolala na dvě ženy, které stály udveří, aby se šly podívat. Už odrodila spoustu žen, ale žádné dítě takto „oblečené“ nebylo. Jedna zžen, když se ostatní věnovaly rodičce, vzala děcko, jako že ho jde znovu umýt, sundala mu zhlavy čepičku ipláštík arychle je schovala do kapsy vkazajce. Potom dítě opláchla azabalené vpleně položila kmatce do postele. Popřála hodně zdraví, narychlo se rozloučila aodešla. Spěchala domů, kde blánu usušila azašila do podšívky kazajky. Podle pověry jí měla čepička ipláštík sloužit jako clona pro zlodějské rejdy.

Pověra měla však idruhou stránku, která se týkala malého dítěte. Říkalo se, že když se dítě takto jakoby oblečené narodí, bude velmi chytré ašťastné, ale pokud mu někdo jeho pláštík vezme, pak ještě mladé zemře.

Avšak to Dětvjance, jak jí přezdívali, vůbec nevadilo, jen víc avíc chodila na trhy ajarmarky, kde sedláci mezi sebou handlovali, prodávali koně, kravky adrobnou drůbež, aplné měšce jim visely ukožených širokých opasků. Dětvjanka se mezi nimi proplétala ašikovně jim měšce od pasů odřezávala. Jako by byla opravdu neviditelná, takovou moc ten pláštík měl. Hezkých pár let se jí vedlo opravdu dobře, hromadila pokradené věci ipeníze, ačím víc měla, tím víc chtěla.

Zatím Jan vyrostl vhezkého avelmi chytrého chlapce, ale štěstí se mu vyhýbalo. Mladí istaří Cigáni kněmu mockrát přišli pro radu, všem dovedl poradit ipomoci, ale sám sobě pomoci ani poradit neuměl, nic se mu nevedlo, aani opráci zavadit nemohl. Vden, kdy mu bylo osmnáct let, přišel za ním sedlák, aby mu Jan přivezl na trakaři pohřební věnec, že prý mu zesnula stará teta. Jan tedy naložil věnec na trakař avydal se zaprášenou silnicí vzhůru ke hřbitovu.

Zničehonic se proti němu vyřítilo čtyřspřeží splašených koní, chtěl ještě zachránit trakař, ale sám nestačil uskočit. Mnoho času mu smrt nedopřála, koně ho vté hrůzné chvíli ušlapali. Zemřel ve stejnou hodinu, kdy se narodil.

Když se to dozvěděla stará Dětvjanka, velmi se polekala. Hnula se vní ta trocha svědomí, která jí ještě zbyla, arychle spěchala domů. Ruce se jí třásly, když vytahovala ze své staré kazajky scvrklou usušenou blánu aházela ji do ohniště, aby ze sebe sejmula vinu, kterou cítila. Jako smyslů zbavená pálila kazajku ahadry, oheň se najednou rozhořel takovou silou, že vzplály iostatní věci. Žena vpanice vyběhla před dům, anež přišli lidé, byl celý vplamenech. Shořel isjejím bohatstvím, které si léta střádala. Nezbylo jí nic, jen to, co měla na sobě. Když potom lidé potkávali starou otrhanou žebračku, mnohokrát si vzpomněli na staré pořekadlo: Pán bůh není náhlivý, ale pamětlivý.

Rozedraná, bezmocná astará žena došla až kmalému domku – tam se přeci tenkrát narodil ten malý chlapec, který měl na sobě pláštíček aona mu ho vzala. Neměla odvahu zaklepat, atak tam jenom stála adívala se na zpuchřelé dveře. Vtom se dveře otevřely, poznala matku toho chlapce. Dětvjanka se na ni dívala, ale nedokázala nic říci. Za okamžik se za ženou objevil její muž, měl semknuté úzké rty. „Pojďte dál, teta, slyšel jsem, co se vám stalo.“ Stará šla, aniž věděla jak aproč. Nabídli jí jídlo ausadili ji na lavici. Když si brala hrnek teplého mléka achleba, třásly se Dětvjance ruce ahlavou se jí honilo, má-li vše říci či ne.

Mezitím si drobila ulomený chléb, který žvýkala bezzubými ústy, alámala si hlavu, jak odčinit, co zapříčinila. Přivedla do tohoto domu smrt asmutek. Na zdech visely obrázky svatých ifotografie velmi hezkého chlapce.

Staré ženě se zdálo, že se na ni dívá – ne, nebyl to vyčítavý pohled, byl plný lásky adobroty. Askoro jí nedošlo, že už nejí, ale povídá. Začala říkat vše, co udělala, jak její lakota zabila jejich syna, drmolila, že jejich syn se už nemůže vrátit, ale že oni jsou ještě mladí. Mnoho času jí na tomto světě nezbývá, ale ona zná lék, který jim může pomoci. Ani se pořádně nerozloučila aodešla. Bylo poledne, venku se zvedl studený vítr aslunce, které stálo vysoko, nedávalo ani trochu tepla, jako by se Dětvjance vysmívalo.

Stará došla velmi těžce kmalé strouze ulesa, tam si čapla azačala šmátrat avytahovat zvody všelijaké trávy. Konečně našla to, co hledala, asúsměvem vytáhla černý kořen. Pečlivě ho omyla apoložila na zástěru prostřenou vtrávě. Vlezla si pak do té ledové vody, která jí sahala do půlky stehen, ahledala dál, odkrývala kameny, plašila malé rybky, až po dlouhém úsilí konečně polapila drobného ráčka. Honem vylezla zvody, vzala kámen ačerný kořen jím rozdrtila, ráčka zabalila kněmu aodešla tam, kde před lety zasela smrt.

Zase jí otevřeli oba, bylo to zvláštní, stará se tam chovala jako doma. Běžela ke stolu apoložila na něj uzlíček. Spěšně ho rozbalila akúdivu obou začala malého ráčka za živa trhat na malé kousky. Pak muže iženu prosila, aby vše pozřeli. Jako omámení pokrm snědli. Žena do roka porodila syna. Stalo se, že dítko mělo také na sobě pláštíček, jako před lety jeho bratr. Otec ze syna blánu pomalu sejmul, zabalil ji do bílého plátěného ubrousku aschoval na dno dubové truhly.

Josífek se svému bratru podobal zevnějškem, ne však povahou, nejdříve byl rozmazlený, ufňukaný aneposedný, ajak rostl, byla jeho povaha stále horší – byl panovačný, tvrdohlavý asobecký, neměl nikoho rád, jen sebe. Když jeho rodiče odešli na věčnost, bylo mu necelých sedmnáct let. Neuměl žádnou práci dobře ajen se bavil, toulal se skaždým děvčetem ze vsi. Zdomu rozprodal vše, co tam ještě bylo aco se prodat dalo, netrvalo dlouho aon za chvíli neměl zpeněz zase nic, atak mu nakonec nezbylo než jít ksedlákovi do služby. Sedlák věděl, že chlapec je kničemu, ale protože znal jeho rodiče, přeci se nad ním slitoval adal Josífkovi pást své ovce. Mladý muž však místo aby ovce hlídal, lehl si do trávy azasněně se díval na modré nebe plné bílých plujících mráčků, které ho brzy uspaly.

Probudil ho až studený déšť, rychle se zvedl aběžel se schovat pod vysoký strom, tma černá, že nebylo vidět na krok. Ostrý déšť ho nutil jít hlouběji do lesa, aby tolik nezmokl. Byl promočený avzteklý, proklínal vše, na co si vzpomněl, ale nic platné, černo atemnota ho pohlcovaly stále víc, až už necítil ani ten ostrý apronikavý déšť, jen strach zté tmy. Bál se jít dál ijediný další krok do temnoty, zdálo se mu, jako by byl vhrobě. Chtěl křičet opomoc, ale nemohl ze sebe vydat ani hlásku, slzy se mísily sdeštěm aten ohromující strach ho svíral. Zdálo se mu, že umírá, cítil, jak se propadá, aslyšel jenom hrozný šum větru, ženoucího se jako splašené koně, apraskání kolébajících se větví stromů.

Když se probudil, pohladily ho teplé paprsky slunce, které se draly mezi stromy jako svítící hádci. Josífek myslel, že je vnebi apo smrti, něco ho štíplo do tváře amokrá tráva ho šimrala na krku. Otevřel víc oči asnažil se pohnout. Bože, já žiju, všechno je pryč. Na trávě viděl třpytivou rosu anějakého broučka, který se modře leskl, jako plamínek. Konečně vstal arozhlédl se, viděl světlo ranního slunce, apak sám sebe, jak jde lesem mokrou trávou, jak najednou ví, co by chtěl, jak moc ho bolí ztráta rodičů, jak je mu teskno ajak rád by cítil teplo rodinného štěstí. Proč na to nepřišel už dřív?

Jak tak za chůze přemýšlel, najednou uviděl mezi stromy sedět vtrávě nějaké děcko. Překvapilo ho to – co tady tak brzo ráno dělá? Došel až kněmu, byl to malý hoch vpolorozedrané košilce skrátkými nohavicemi, bosý ašpinavý. Přesto jeho drobná tvářička akrásné oči vyzařovaly pokoj aklid.

„Co tu děláš, ty ses ztratil?“ zeptal se Josek malého chlapce.

„Čekám tu na tebe,“ odpověděl malý avstal.

„Na mě? Ty mě znáš? Kdo tě poslal? Vždyť jsi mohl zabloudit. Tady nesmíš chodit sám, jsi příliš malý,“ vyrážel ze sebe avzal dítě za ruku, která byla chladná jako kámen.

„Už ji nikdy neztrať, patří ti,“ řekl, otočil se ašel zpátky do lesa.