TRIÁDA / EDICE DELFÍN

SVAZEK PADESÁTÝ DRUHÝ

VILÉM FLUSSER

JAZYK

A SKUTEČNOST

UXORI DILECTISSIMAE

ÚVOD

Jednou ze základních tužeb lidského ducha, usilujícího pochopit, ovládnout a měnit svět, je objevit nějaký řád. Chaotický svět by byl nepochopitelný, neměl by žádný smysl, a bylo by tedy zbytečné chtít jej ovládat a měnit. Sama lidská existence by byla jen jedním z prvků takového chaosu, byla by bezcenná. Chaotický svět, byť i myslitelný, je proto nesnesitelný. Lidský duch ve své „vůli k moci“ se zdráhá jej přijmout. Hledá v hloubi chaotických jevů nějakou strukturu, díky které by jevy, chaoticky „komplikované“, mohly být „explikovány“. Tato struktura musí fungovat dvojím způsobem: musí umožňovat fixaci každého jevu v rámci obecného schématu, musí tedy sloužit jako systém odkazů; a musí umožňovat vzájemnou koordinaci jevů, musí sloužit jako systém pravidel. Musí to být struktura zároveň statická i dynamická. Fixujeme-li místo daného jevu, užívajíce tak statické struktury, činíme jev uchopitelným. Spojujeme-li jev s jiným jevem tak, aby jeden byl důsledkem druhého, užívajíce tedy struktury dynamické, činíme jev pochopitelným. První úsilí, úsilí fixační, se rovná katalogizaci světa. Druhé úsilí, úsilí koordinační, se rovná hierarchizaci světa. Budeme-li úspěšní, výsledkem prvního úsilí bude katalog všech jevů, přesně vymezených vůči sobě navzájem, a výsledkem druhého úsilí bude hierarchie tříd jevů, dokonale vyvoditelných jeden z druhého. Svět se promění z chaosu v kosmos. Budeme moci prohlásit, že svět, který se „jeví“ chaotickým, je „ve skutečnosti“ uspořádaný. Anebo, že existuje chaotický svět „jevový“ a uspořádaný svět „skutečný“. Jelikož tato struktura „skutečnosti“, nebo lépe, tato struktura, která je „skutečností“, nebyla ještě plně objevena, jelikož naše katalogy a klasifikace jsou ještě nedokonalé, můžeme zatím jen s jistou dávkou optimismu říci, že lidský duch postupuje od „jevu“ ke „skutečnosti“.

Toto optimistické tvrzení je v souladu s dědictvím, které nám odkázali Řekové. Byli to oni, kdo nás naučili, že v jevech (fenoménech) můžeme spatřit to, co se skrze ně projevuje (ta onta). Co se takto projevuje (onta), je pochopitelné (jsou to noumena). Objevit ve fenoménech noumena rovná se odhalit pravdu (alétheia). Filosofie, náboženství, věda a umění jsou metody, jimiž se lidský duch snaží proniknout skrze jevy až ke skutečnosti a objevit pravdu. Toto úsilí zahrnuje tedy celou oblast lidské kultury. Ty kultury, které se neodvozují od Řeků, vyvíjejí stejné úsilí, jenom je formulují odlišným způsobem.

Navzdory své starobylosti a obrovské šíři je toto úsilí nicméně vystaveno vážným námitkám, které od věků zaznívají jako doprovodné téma v symfonii lidské kultury. Jsou to námitky různého řádu, ale můžeme v nich zhruba rozlišit tři typy: námitky, které popírají schopnost lidského ducha proniknout k tomu, co se jeví (skepticismus), ty, které popírají „skutečnost“ (nihilismus), a ty, které tvrdí, že je nemožné vyjádřit a sdělit, k čemu jsme pronikli (mysticismus). Námitky prvního typu lze označit jako „námitky epistemologické“, námitky druhého typu jako „ontologické“ a třetí typ jako „námitky náboženské“. Třebaže přicházejí z různých stran, každý z těchto typů námitek ohrožuje kulturu v samých základech, uvádí ji v nebezpečí pádu do chaosu. A protože chaos je nesnesitelný, jsou tyto námitky prakticky nepřijatelné. Epistemologický skepticismus, ontologický nihilismus a náboženský mysticismus jsou v praxi neudržitelná učení; vyvrací je už samo pokračování života, totiž naše zkušenost poznání, naše prožívání skutečnosti a sdělitelného objevování pravdy. Jsou to vratké pozice, jež mohou na chvíli zaujmout osamocení duchové. Toto praktické vyvrácení však neumenšuje teoretickou životnost vznesených námitek. Pouhá možnost těchto námitek stahuje veškeré úsilí ducha, a tedy veškerou kulturu, do klimatu povrchního pragmatismu, frustrace a neautentičnosti.

Z tohoto klimatu pro nás není úniku. Je však možné mu vzdorovat, otužit se a přesevše v něm žít. Tato možnost spočívá v tom, že si uvědomíme, o co nám při hledání oné struktury vlastně jde. Budeme-li vědět, oč usilujeme, když hledáme „poznání“, „skutečnost“, „pravdu“, a budeme-li to vědět co možná nejjasnějším způsobem, pak ony artikulované námitky skeptiků a nihilistů i němá námitka mysticismu ztratí svou terorizující moc a stanou se snesitelnými. Zjistíme, že „poznání“, „skutečnost“ a „pravda“, které tyto námitky údajně popírají, nejsou tím, co hledáme. Zjistíme, že struktura, kterou se snažíme objevit, byť i méně vznešená a skromnější, než se nám na počátku mohlo zdát, zůstává oněmi námitkami nedotčená a nedotknutelná. Že můžeme i přes to dále hledat, to jest žít. Poznání, třebas méně absolutní, bude i nadále poznání; skutečnost, třebas i méně bytostná, bude nadále skutečnost; a pravda, třebas méně bezprostřední, bude dále pravda. Přijdeme dokonce na to, že absolutní poznání, bytostná skutečnost a bezprostřední pravda jsou jen duté pojmy, ba že je ani ke konstrukci kosmu nepotřebujeme, a že v tomto smyslu mohou být vznesené námitky akceptovány. Budeme-li brát kosmos v tomto poněkud zúženém smyslu, naše úsilí pochopit, ovládat a měnit jej bude i nadále platné, a náš život v takovém světě snad nebude marný.

Tato práce chce být příspěvkem ke snaze uvědomit si strukturu takto obmezeného kosmu. Bude zde předloženo tvrzení, že tato struktura je totožná s jazykem. Že poznání, skutečnost a pravda jsou aspekty jazyka. Že věda a filosofie jsou metody průzkumu jazyka. A že náboženství a umění jsou disciplíny, v nichž se jazyk tvoří. Toto tvrzení není nikterak originální ani rafinované, a nemělo by v sobě mít nic zarážejícího. Je zcela v souhlasu s prastarou moudrostí našich předků. Pro řecké prvomyslitele je základem světa logos, slovo. Pro Indy předvédského období je základem světa náma-rúpa, slovo-podoba. Pro Židy je Hospodin ha-šem ha-kadóš, svaté jméno. A Janovo evangelium začíná větou: „Na počátku bylo Slovo.“ Přes všechna tato svědectví, a přesto, že se Kristus sám ztotožnil se Slovem, tvrzení totožnosti mezi strukturou kosmu a strukturou jazyka je pro moderní sluch stále šokující. Současná filosofie tvoří poslední etapu dlouhého procesu odcizování vůči jazyku, procesu ztráty onoho důvěrného styku s jazykem, v němž žili naši předkové. Postoj naší filosofie vůči jazyku je dvojí. Je tu postoj logicistů, kteří vidí pouze jeho formální stránku a z tohoto zúženého hlediska tvrdí jeho tautologičnost. Ztotožňovat jazyk se strukturou kosmu, to by pro ně znamenalo zastávat skepticismus, nihilismus, a upadnout do jakéhosi němého mysticismu. A je tu postoj myslitelů jako Heidegger, kteří sice pociťují ontologickou hodnotu jazyka, ale užívají ho k jistému druhu slovních hříček. Tímto způsobem jazyk znásilňují, nutíce jej, aby se jim přizpůsobil, místo aby se sami přizpůsobili jemu. Nicméně, oba tyto postoje představují do jisté míry první nesmělý krok současného myšlení v návratu k jazyku. Čistí matematici, kteří jazyka užívají ve smyslu filosofie matematické logiky, a „konkrétní“ básníci, kteří ho užívají ve smyslu filosofie takového Heideggera, vyhmatávají takřka vědomě dva kořeny jazyka. A činí tak, jedni i druzí, hledajíce poznání, skutečnost a pravdu.

Když ztotožňuji jazyk se strukturou kosmu, předpokládám, že pojem „jazyk“ zahrnuje jak čistou matematiku, tak i poesii, a to obojí že ještě přesahuje. Při pokusu o definici tohoto pojmu — pokusu, jejž ostatně odsuzuje k nezdaru sám ontologický primát, který tomuto pojmu přikládám — mi mnoho nepomohou vědy, které se jazykem zabývají. Pro ně je jazyk jedním z fenoménů, z nichž se skládá to, co nazývají „skutečnost“. Kdyby tomu tak nebylo, nemohly by být žádné vědy o jazyce. Věda, toť ona snaha o katalogizaci a klasifikaci jevů, o níž byla řeč výše, a každé stránce katalogu, každé třídě jevů odpovídá jistý specializovaný obor. Jazyk, braný jako jev, tvoří zájmovou oblast jedné nebo více specializovaných věd. Je však zřejmé, že takto chápaný jazyk nebude základem pojmu, jímž se chci v této práci zabývat. Na druhé straně není možno tento aspekt jazyka úplně ignorovat. Pojem „jazyka“, jak ho zde budeme užívat, bude tedy zahrnovat i ty aspekty, které osvětlují specializované vědy.

Není snad třeba dovozovat, že staří mudrci, užívajíce výrazů logos, náma-rúpa nebo ha-šem, neodkazovali ani k matematickému, ani k básnickému, ani k filologickému či etymologickému aspektu jazyka. Pojem, s nímž zde budeme pracovat, musí ovšem zahrnout i onu stránku jazyka, kterou měli staří na mysli, stránku, jež by se dala označit jako „magická“ či „sakrální“. Při této příležitosti je dobré připomenout, že takzvané primitivní národy, tj. národy, které jsou nejblíže počátkům (pakliže „primitivní“ a „počáteční“ jsou spřízněné pojmy), přisuzují jazyku svrchovanou moc. Pouhá znalost jména propůjčuje jistou moc nad nepřítelem a magické věty mohou přinutit dokonce i vyšší bytosti, aby byly zasvěcenému po vůli. Také tento magický aspekt jazyka, který není totožný s oním řeckým, indickým a židovským, musí být do našeho pojmu zahrnut.

Konečně bude nutné vzít v úvahu jazyk, jak se rozvíjí v naší mysli, když formuje a řídí naše myšlenky. Tady vyvstane podezření, ba víc než pouhé podezření, že jazyk je totožný s myšlením. Výše zmíněné aspekty jazyka však doufám zabrání, abychom upadli do čirého idealismu, k němuž by ztotožnění jazyka s myšlením mohlo snadno vést.

Pojem jazyka, jak ho zde budeme užívat, je vskutku široký. Není však na něm nic umělého ani násilného. Násilné a umělé jsou naopak užší pojmy jazyka, na něž nás uvykla věda a filosofie a které nám zabraňují, abychom viděli jazyk v celé jeho plnosti. Prvořadou snahou této práce proto musí být znovuzískání jisté naivity v poměru k jazyku, naivity ztracené v průběhu dějin myšlení. Na první pohled je snaha ta odsouzena k nezdaru, vždyť naivita je něco, co nelze získat. Existuje nicméně možnost, že bychom veškeré poznatky nashromážděné v průběhu dějin dali jaksi do závorky, že bychom je suspendovali, ponechali v záloze pro budoucí užití, a přistoupili k jazyku oproštěni od těchto znalostí. Je to možnost, která vyžaduje tvrdou duševní kázeň. Husserl ji nazval „fenomenologie“. Díky ní dosáhneme, jak tvrdí Husserl, jisté naivity druhého stupně, která nás uschopní nahmátnout samo jádro, eidos jazyka. Pochybuji, že bychom mohli naši mysl nadlouho udržet v takovéto přísné kázni. Přesto však bude fenomenologická metoda ideálem, byť nedosažitelným, jemuž se budu snažit přiblížit.

Vyvstane tak doufám, byť jen vágním a mlhavým způsobem, to, co nazývám jazykem. Jeho totožnost se strukturou kosmu by se měla jevit jako samozřejmá, má-li vůbec moje tvrzení nějakou oprávněnost. Nicméně, i když se mi podaří tuto samozřejmost demonstrovat, neznamená to, že jsem vypracoval něco, co by se mohlo nazývat „filosofie jazyka“. Mohu zde nanejvýš naznačit některé z nesčetných možností, jak takovou filosofii založit. A to je záměrem této práce.

Hle, jaké nesmírné bohatství jsme zdědili v jazyce, na jehož zdokonalování pracovaly nesčetné generace od samého počátku lidstva, a snad ještě dříve. Zahrnuje v sobě veškerou moudrost lidského rodu. Spojuje nás s našimi bližními i s našimi dávnými předky. Je zároveň nejstarším i nejnovějším uměleckým dílem, dílem velkolepým a úchvatně krásným, leč stále nedokonalým. Každý z nás může na tomto díle pracovat, a přispět tak, třeba jen skromně, k jeho zdokonalení. V hloubi duše cítíme, že nás jazyk ovládá, že jej neutváříme my, nýbrž že on utváří nás. Jsme jako malé branky, jimiž prochází na své věkovité cestě do neznáma. Avšak ve chvíli, kdy prochází naší malou brankou, cítíme, že je tu k našim službám. Můžeme jazykové prvky různě přeskupovat, můžeme formulovat a artikulovat myšlenky. Díky této naší práci bude jazyk na své další cestě zas o něco bohatší. Již nyní, v tomto úvodu, bych rád naznačil, že právě v tom spočívá naše úloha ve struktuře kosmu. Jestliže však dobře myslíme, formulujeme a artikulujeme — nejsme takto lidmi v tom nejdůstojnějším slova smyslu? Není tomu tak, že touto činností naplňujeme, a snad i překračujeme svůj lidský úděl?

I/ JAZYK JE SKUTEČNOST

Naše epocha se vyznačuje vášní pro statistiky. Tabulky, křivky a výpočty zaplavují vědeckou a paravědeckou literaturu jakoby na důkaz toho, že jsme generace účetních, kteří provádějí inventarizaci světa. Shromažďujeme a srovnáváme „data“, abychom je počtářsky zpracovali. Jsme generace účetních, která se právě transformuje v pokolení počítačů. Cílem je, zdá se, elektronický supermozek, který polyká „data“ a vypouští statistiky. Chybí však jedna základní statistika: z jakých to prvků se skládá celý ten souhrn dat?

Bezprostředními dárci dat jsou smysly. Locke nás učí, že „nic není v intelektu, co předtím nebylo ve smyslech“. Chybějící statistika bude proto muset vyjasnit, v jakém poměru se různé smysly podílejí na dodávání údajů. Jaké je procento údajů, za něž vděčíme například hmatu nebo čichu? Jak se toto procento mění v průběhu dějin? Roste, nebo se zmenšuje? A v průběhu individuálního života? Roste, nebo se zmenšuje podíl čichu s přibývajícím věkem? A jaká je jeho sociální distribuce? Dodává čich více údajů (absolutně a relativně) dělníkovi, nebo intelektuálovi? Jelikož takováto základní statistika chybí, navrhuji následující hypotézu: za velkou většinu dat, jimiž disponujeme, vděčíme sluchu a zraku, neboť velká většina těchto dat spočívá v slyšených nebo čtených slovech. Velkou většinu toho, co formuje a informuje náš intelekt, velkou většinu informací, které máme k dispozici, tvoří slova. To, co shromažďujeme a srovnáváme jako materiál pro naše počty a výpočty, zkrátka surovina našeho myšlení, sestává většinou ze slov.

Kromě slov poskytují smysly další údaje, které se od slov kvalitativně liší. Jsou to data neartikulovaná, tj. bezprostřední. Mají-li být vzata v počet, je třeba je artikulovat, tj. přeměnit je na slova. Takže mezi smysly a intelektem je zřejmě nějaká instance, která přetváří údaj v slovo. Intelekt sensu stricto je cosi na způsob tkalcovny, která užívá slova jako nitě. Intelekt sensu lato má ještě předsíň, kde funguje přádelna, která přetváří surovou bavlnu (smyslová data) v nitě (slova). Většina suroviny nicméně přichází už v podobě nití.

Definujeme-li „skutečnost“ jako „souhrn dat“, můžeme říci, že žijeme ve dvojí skutečnosti: ve skutečnosti slov a ve skutečnosti „surových“ či „bezprostředních“ dat. Jelikož se „surová“ data dostávají do intelektu v užším smyslu v podobě slov, můžeme dále říci, že skutečnost sestává ze slov a ze slov in statu nascendi. Tímto tvrzením jsme zaujali jistou ontologickou pozici. V přítomné práci se pokusíme zjistit, jak dalece je možno tuto pozici držet.

1/ Jazyk vnímaný zevně

Slova, která k nám přicházejí skrze smysly, jsou určitým způsobem organizovaná. Seskupena podle předem stanovených pravidel, tvoří věty. Když vnímáme slova, vnímáme uspořádanou skutečnost, kosmos. Souhrn vnímaných a vnímatelných vět nazýváme „jazykem“. Jazyk je souhrn všech vnímaných a vnímatelných slov, která se k sobě vážou podle předem stanovených pravidel. Slova „nevázaná“ nebo pospojovaná bez pravidel — blábolení a „slovní salát“ — tvoří okraj jazyka. Jsou to chaotické okrajiny jazykového kosmu. Studium jazyka, jak je vnímán, toť průzkum určitého kosmu. Jestliže jsme si definovali skutečnost jako souhrn slov a slov in statu nascendi, pak je studium jazyka asi jediným legitimním průzkumem jediného myslitelného kosmu.

Prvky jazykového kosmu jsou slova. Odpovídají atomům v kosmu demokritovském nebo monádám v kosmu leibnizovském. Jsou vnímána jako seskupení hlásek (při poslechu) nebo tvarů (při čtení). Jsou tudíž dělitelná, tak jako atomy ve fyzice. Krom toho, že jsou předmětem vnímání, jsou slova předmětem chápání. Jako taková jsou nedělitelná.1

Slova uchopujeme a chápeme jako symboly, tj. jako nositele významu. Nahrazují něco, poukazují k něčemu, jsou zástupci něčeho. Co nahrazují, k čemu poukazují, co zastupují? Naivní odpověď by zněla: zkrátka a dobře, skutečnost. Rafinovanější odpověď existencialistů a logiků by nejspíš zněla: nic. Odpověď této práce bude: „Ježto poukazují na něco, nahrazují něco a zastupují něco mimo jazyk, není možné o tomto něco mluvit.“ Faktem však zůstává, že slova uchopujeme a chápeme jako symboly, a jazykový kosmos je tudíž symbolický, je nadán významem.

Symboly jsou výsledkem dohody mezi různými účastníky. Prvotní křesťané se dohodli, že znamení ryby bude symbolem Krista. Dopravní policie a motoristé uzavřeli dohodu (více méně nejistou), že určitá značka bude symbolem zákazu parkování. Jaká dohoda či jaké dohody vedly ke vzniku symbolického systému, jímž je jazyk? Tato otázka je ještě naivnější než dohady myslitelů osmnáctého století o sociální smlouvě jako základu lidské společnosti. Počátky jazyka a jeho symbolického charakteru se ztrácejí v mlhách neproniknutelné minulosti. Běží tu zjevně o typický pseudoproblém: dohoda o tom, co slova znamenají, předpokládá jejich existenci jakožto prostředku k uzavření takové dohody. Jsme nuceni přijmout jazyk a jeho symbolický charakter jako vlastní podmínku myšlení, a otázka „původu jazyka“ tedy v tomto kontextu postrádá smysl.

Vzhledem k jejich významu se tradičně rozlišují různé druhy slov. Tak máme substantiva, která označují „substance“, máme adjektiva, která označují „vlastnosti“, máme předložky a spojky, označující „vztahy mezi substancemi“, a máme slovesa, označující „děje, jimiž se substance obměňují“. Toto klasické dělení je však zjevně absurdní a neudržitelné. Předpokládá existenci jakési absolutní skutečnosti, jejíž struktura se zrcadlí ve struktuře jazyka, přibližně jako u Platona svět fenomenální zrcadlí strukturu světa idejí. Že je tento předpoklad neudržitelný, dokazují jazyky jako čínština, v jejíž struktuře nelze rozlišovat substantiva, slovesa atd. Buď je „chybná“ čínština (a spolu s ní všechny slabičné a aglutinační jazyky), nebo je chybné ono klasické třídění. Avšak klasické třídění nefunguje ani v rámci portugalštiny [a jazyků více méně příbuzných]. Ve větě [„To je velký dub“] by slovo [„dub“] označovalo substanci a [„velký“] vlastnost. Ve větě [„To je dubisko“] by vlastnost byla pohlcena substancí — metafyzický to div, jenž by zastínil veškeré skutky proroků. Nemluvě o tom, že takové běžné věci jako substantivizace přídavných jmen a sloves, adjektivizace substantiv a sloves atd. by byly v rámci oné „absolutní skutečnosti“, kterou klasické rozlišování slovních druhů předpokládá, nemyslitelnými krkolomnostmi. Nezbývá nám tedy než opustit tento typ špatně aplikovaného platonismu. Jsme koneckonců příliš skeptičtí, než abychom jen tak bezevšeho přijali skutečnost „substancí“, „vlastností“, „vztahů“, „dějů“ atd. — jen proto, abychom mohli klasifikovat slova.

A přece to klasické třídění slov není zcela nahodilé a libovolné. Substantiva, adjektiva atd. v portugalštině skutečně existují. Dlužno tedy říci: jazyk jakožto systém symbolů, které k něčemu poukazují, něco označují, něco zastupují, nesestává ze symbolů ekvivalentních, nýbrž ze symbolů hierarchicky rozlišených. Význam každého symbolu se stává pochopitelným teprve v rámci celého systému. V případě portugalštiny (která je jedním subsystémem uvnitř všeobecného systému jazyka) a v případě jazyků více či méně příbuzných dostává tato hierarchie podobu substantiv, adjektiv atd. Avšak hierarchická pozice toho kterého slova je klouzavá a mění se podle požadavků pravidel, kterými se systém řídí.

Slova se pořádají do vět. Klasická analýza, jež nezná nic jiného než flexivní jazyky, rozlišuje ve větě podmět, přísudek, předmět, přívlastek atd. Za tímto dělením stojí základní představa, že absolutní skutečnost sestává ze substancí, které se obměňují, předávajíce si vzájemně určité vlastnosti. Věta pak svou strukturou tuto skutečnost odráží, je-li pravdivá, a přestává ji odrážet, je-li nepravdivá. Tuto klasickou analýzu nutno odmítnout ze stejných důvodů jako klasické třídění slov. Není to totiž ani tak analýza věty, jako spíš výsledek nekontrolované moci, kterou má portugalský jazyk (a jazyky spřízněné) nad myslí domnělého analytika. Opustíme-li však klasickou analýzu věty, opustili jsme rovněž klasický pojem pravdy jakožto korespondence mezi větami a skutečností. Budeme se proto muset poohlédnout po nějakém novém pojetí pravdy.

Neudržitelnost onoho klasického rozboru dokládá například existence jazyků aglutinačních. V těchto jazycích se tvoří věty tím způsobem, že se slova slepují dohromady a splývají tak v jeden celek, v němž ztrácejí svou individualitu. Chtít v takovýchto větách rozlišovat podmět, přísudek atd. znamenalo by zkreslovat jejich skutečný význam. Buďto takové věty nejsou ani pravdivé, ani nepravdivé, nic víc než pouhé brebentění, anebo je chybná ona klasická analýza věty. Je však velice nesnadné ji opustit, protože tato analýza je v zásadě totožná s analýzou logickou. Řekneme-li, že klasickou analýzu věty lze uplatnit, a to ještě s výhradami, jen u jazyků flexivních, popíráme tím universální platnost logiky. Avšak logika je základem matematiky a vědy, jimž přece přisuzujeme universální platnost. Naše matematika a naše věda by tak byly epistemologicky platné jen v omezené míře. Nevypovídaly by už nic o „skutečnosti jako takové“, nýbrž jen o takových skutečnostech, jako je ta portugalská.

Jsme nicméně nuceni tento smělý krok učinit a pokusit se analyzovat větu radikálně novým způsobem. Řekněme tedy, že věta jakožto určité uspořádání slov je správná, když vyhovuje pravidlům jazyka, do něhož slova patří, a chybná, když jim nevyhovuje. Jestliže k této organizaci slov dochází v mé mysli, nazývá se „myšlenkou“. „Věta“ je název pro objektivní aspekt tohoto uspořádání, „myšlenka“ je název pro jeho aspekt subjektivní. Jsou tedy věty a myšlenky správné (když vyhovují pravidlům dotyčného jazyka) a jsou věty a myšlenky chybné (když jim nevyhovují). V případě portugalštiny a některých jiných jazyků, jako čínštiny nebo eskymáčtiny, jsou tato pravidla naprosto rozdílná. Můžeme-li v portugalštině skutečně rozlišovat podmět od přísudku, předmětu atd., pak nikoli proto, že by tomu tak chtěla nějaká absolutní skutečnost, nýbrž proto, že to vyžadují pravidla logiky. A ještě tak nemůžeme činit vždy, anebo jen velmi uměle, jak ukazují příklady vět „Prší“ nebo [„Je tu obsazeno“]. Takovéto věty, ač nejsou logicky analyzovatelné, přesto zůstávají smysluplné.

Existují tedy věty a myšlenky správné a chybné. A jak je tomu s jejich pravdivostí? To je problém vztahu mezi větami. Jazyk má jistá pravidla, jimiž se vztahy mezi větami řídí. Věta je vzhledem k jiné větě pravdivá, pokud těmto pravidlům vyhovuje, a nepravdivá, pokud jim nevyhovuje. V případě portugalštiny a jazyků příbuzných jsou to pravidla logická, nazývají se „sylogismus“ atd. V případě jiných jazyků jsou tato pravidla odlišná. Tato relativní pravda je tedy čistě formální a jazykovou vlastností vět, jež vyplývá z jazykových pravidel. A co pravda absolutní, ona klasická shoda mezi větami a „skutečností“? Ta, o které se mohu přesvědčit, když při pohledu z okna říkám „prší“? Korespondenci mezi mou větou „prší“ a syrovým datem, jež vnímám dívaje se z okna, není snadné analyzovat. Pokusím se takovou analýzu nastínit v následujícím oddílu. Již nyní však mohu říci, že syrový vjem „prší“ chápu pouze v podobě věty „prší“, takže celá ta slavná shoda mezi větami a skutečností není nic než shoda mezi dvěma identickými větami. Absolutní pravda, pakli existuje, není vyslovitelná, a není tudíž ani pochopitelná.

Shrňme si, k čemu jsme zatím došli: surovina lidského intelektu, tedy „skutečnost“, sestává ze slov a ze „surových dat“, která musí být transformována ve slova, abychom je mohli uchopit a pochopit. Slova jsou symboly označující cosi nevyslovitelného, možná že „nic“. Ve svém souhrnu tvoří slova jazykový kosmos. Tento kosmos se řídí pravidly, která se mění od jazyka k jazyku. Je marné ptát se po původu jazyka, tedy po původu významu slov a po původu pravidel. Jazyk, se svým významem a se svými pravidly, je „danost“ par excellence. Slova podléhají jistému hierarchickému řádu, který se zase mění od jazyka k jazyku. Slova, uspořádaná podle jistých pravidel, která jsou v případě portugalštiny přibližně logická, tvoří věty neboli myšlenky. Pravda je určitá korespondence mezi větami či myšlenkami, jež vyplývá z jazykových pravidel. Absolutní pravda, jakožto korespondence mezi jazykem a „tím“, co jazyk označuje, je stejně nevyslovitelná jako ono „to“.

1 Tvrzení o významové nedělitelnosti slov se prakticky vyvrací hned v následujícím příkladu s „dubiskem“ (v originálu užito dvojice slov caixa /skříňka, schránka, krabice atd./ a caixão /augmentativní přípona -ão/). S tím, že autor takto ignoruje celou problematiku morfologickou, otvírající se při lingvistické analýze slov (slovních tvarů), souvisí zřejmě i jeho tvrzení o neanalyzovatelnosti, významové „neproniknutelnosti“ slovních bloků v jazycích aglutinačního typu (viz dále, odd. 5, s. 35—45). Vnucuje se rovněž otázka, jak by se bez přispění morfologie (morfematiky, morfonologie) mohlo obejít „zkoumání historického vývoje jazyka“, jímž se má zabývat autorem projektovaná duchověda (viz kap. IV, s. 155—165). — Pozn. překl. Všechny další poznámky k textu připojil rovněž překladatel.

2/ Jazyk vnímaný zevnitř

Intelekt spolu se svou infrastrukturou, tedy se smysly, ase svou superstrukturou, sduchem (nebo jaké slovo chcete užít), tvoří lidské Já. Já je tedy něco jako strom, jehož kořeny, tj. smysly, jsou zapuštěny do půdy skutečnosti ačerpají odtud mízu, kterou kmen intelektu dopravuje až do koruny ducha, aby se proměnila vlisty, květy aplody. Tak jako strom je zjistého hlediska jen přetvořená míza, řečiště, jímž míza stoupá ze země, aby se vypařila voblacích, tak iJá není nic jiného než řečiště, jímž proudí skutečnost, jak ji čerpají smysly, aby se rozlila do budoucnosti. Víme však, že strom je něco víc než míza.

Skutečnost, kterou kořeny Já, smysly, lačně nasávají, se při vstupu do kmene, intelektu, přetváří ve slova. Vtéto transformaci, vtomto náhlém, prvopočátečním skoku („Ursprung“) spočívá zázrak atajemství původu Já. Mezi syrovým datem aslovem je pro intelekt nepřekročitelná propast. Může se introspektivně hroužit do vlastních hlubin ve snaze dospět až ke kořenům; nedostane se však dál než tam, kde končí (nebo začíná) slovo. Ví sice osmyslech aosyrových datech, která čerpají, ale ví onich vpodobě slov. Když vztáhne ruku, aby je uchopil, promění se ve slova. To právě charakterizuje intelekt: sestává ze slov, uchopuje slova, chápe slova, pozměňuje slova, reorganizuje slova apředává je duchu, který je — snad — přesahuje. Intelekt je tedy produktem iproducentem jazyka, „myslí“.

Apřece intelekt zvláštním způsobem cítí rozdíl mezi slovem asyrovým údajem. Když mu smysly přinášejí již utvořená slova, tj. když slyším nebo čtu slova, reaguje intelekt jinak, než tváří vtvář syrovým údajům. Když se ocitne před syrovým údajem, nedostupným, leč důvěrně blízkým, vrhá se intelekt po nějakém slovu, aby jej artikuloval. Když se octne tváří vtvář slovu, chápe se ho bezprostředně, apochopiv je, rozmlouvá. Ježto však intelekt sestává pouze ajedině ze slov anezná nic než slova, jak potom může rozlišovat vtom, co kněmu přichází, mezi syrovými daty ahotovými slovy? Krozlišení dochází na základě estetického kriteria: syrová data tvoří jakoby chaotickou tříšť, slova jsou uspořádána do vět. Syrová data přicházejí například vpodobě následujících slov: „bolí, tvrdý, hnědý, čtyři nohy“, rovná se: „vrazil jsem do stolu“. Hotová slova, ježto přicházejí již vurčitém uspořádání, jsou důkazem, ato jediným intelektuálně přijatelným důkazem, existence jiných intelektů. Kdyby smysly nepřinášely intelektu slova uspořádaná do vět, byl by odsouzen ksolipsistickému chaosu. Co proměňuje chaos vkosmos, toť možnost rozmluvy, onen kyvadlový pohyb jazyka.

Kdyby smysly nepřinášely intelektu slova uspořádaná do vět, intelekt by vlastně neexistoval. Intelekt se tvoří tím, že si osvojujeme slova. Novorozeně je zjazykového hlediska „geometrickým“ místem, kde se intelekt, tento uzel slov, může uskutečnit. Novorozeně je určitou organizací smyslů apříslušných ústrojí, která mají smysly udržovat při životě. Jako takové je vrženo do chaosu syrových dat, která nic neznamenají. Smysly vstřebávají syrová data areagují na ně fyziologicky. Proud syrových dat, jež smysly nasávají, ssebou nese islova pocházející zmatčiných úst, z„lidského“, tj. jazykového okolí, které vytváří kolem novorozeného dítěte jakýsi ochranný plášť proti chaosu. Na tato slova reaguje dítě nejenom fyziologicky, ale také intelektuálně: uchopuje je. Uchopená slova začínají vytvářet intelekt; nad smysly začíná vznikat jakási superstruktura, rodí se Já vužším smyslu. Uchopená slova jsou nadána významem. Zchaosu syrových dat bez významu, vněmž žijí smysly, povstává symbolický kosmos slov, vněmž žije intelekt.

Jak postupně roste počet uchopených slov, tj. jak roste intelekt, začínají se uplatňovat pravidla slovní organizace. Uchopená slova začínají být chápána. Začíná aktivita intelektu, probouzí se inteligence. Vintelektu se nyní rozbíhají dva procesy. Neustále přijímá od smyslů informace, totiž slova asyrová data. Slova uchopuje, syrová data převádí na slova, aby je uchopil. Auchopená slova se přeskupují, jsou chápána. Intelekt myslí.

Ktěmto dvěma procesům vzápětí přistupuje třetí. Uspořádaná slova — věty, myšlenky — vytlačuje intelekt do sféry smyslů; dostávají tak smyslový výraz (Ausdruck), „zjevují se“. Počáteční ontologický skok od syrového data ke slovu se opakuje vobráceném směru. Intelekt artikuluje. Začíná se podílet na rozmluvě, oníž Heidegger říká, že „jí jsme“.

Ale pozor na jednu věc. Všechno, co bylo řečeno vtomto oddílu, se vztahuje koné ontologicky problematické oblasti, která se rozprostírá mezi smysly aintelektem. Jde tedy oněco, co je pro intelekt ve skutečnosti nedostupné aco nelze slovy autenticky vyjádřit. Musí to být čteno ne jako reportáž, nýbrž jako alegorie. Je to beznadějný, ale přitom nezbytný pokus intelektu pochopit sebe sama. Alegorie je jediná metoda, kterou intelekt může užít ve své snaze osebepřekročení. Avšak alegorie je vždy dvojsmyslná, nikdy není jednoznačná jako ideální symbol. Obrátím se tedy, abych oslabil riziko nedorozumění, ke svědectví některých filosofů, kteří pronikli svými myšlenkami do této mlhavé oblasti.

Tomu, co jsem nazval chaosem syrové danosti, jež tíhne ktransformaci do slov, nepřísluší, ontologicky mluveno, titul „jest“, nýbrž „může být“. Je to onen Schopenhauerův „svět jako vůle“, jenž se chce proměnit ve „svět jako představu“. Je to Nietzschova „vůle“, jež tíhne k„moci“. Je to Bergsonův élan vital, který se chce intelektualizovat. Je to Heideggerovo Vorhandensein,2 které tíhne ktomu, aby bylo uchopeno apřetvořeno (überholt) existencí (Dasein). Každý ztěchto myslitelů tak interpretuje různým způsobem onu propast mezi „může být“ a„jest“, kterou intelektuálně nelze překonat, která je však fakticky překonána skokem. Když intelekt zamíří do této oblasti, pak myslí to, co Nietzsche nazývá „nejtěžší myšlenkou“ (den schwersten Gedanken). Intelekt tu tíhu neunese, chce si ji nějak ulehčit. Zmínění myslitelé si pomáhají různými prostředky, ale všechny mají od začátku jednu vadu: zůstávají nevědomky vzajetí jazyka. Jejich filosofie jsou analýzy jazyka, aniž si toho jsou vědomy. To činí jejich pokusy dvojnásob beznadějnými. „Nejtěžší myšlenka“ je pak ještě těžší, než by musela být.

Zopakujme si postup celého argumentu. Intelekt se „uskutečňuje“ tím, že se podílí na rozmluvě. Stává se skutečným ve smyslu účasti na předivu rozmluvy, jež tvoří horizontální osu jazykového kosmu. Pohlížíme-li na jazyk jako na souhrn slov, tj. uskutečněných dat, jako na kosmos toho, co „jest“, povstávající zchaosu toho, co „může být“, auvážíme-li, že tato slova se zjevují vuzlech zvaných „intelekty“ ave vláknech, která tyto uzly spojují, tedy vpředivu zvaném „rozmluva“, pak jsme nuceni říci, že vrozmluvě intelekt dochází uskutečnění. Jazyk jako celek je souhrn všech rozmluv arozmlouvajících intelektů, uskutečněných vprůběhu věků. Rozmlouvající intelekt obohacuje jazyk ve dvou směrech. Rozšiřuje jej směrem do budoucnosti ahorizontálně jej rozhojňuje odalší slova akombinace slov. Tvoří slova atvoří myšlenky (věty). Vrozmluvě intelekt udržuje azvětšuje území skutečnosti. Tím, že se uskutečňuje, vytváří skutečnost.