HOLKA Z ROZTOKY

Holka z Roztoky

Vzpomínky

Heleny Maršíkové,

rozené Chanele Drumerové

Kniha vychází s laskavou podporou

Nadace Židovské obce v Praze

Holka zRoztoky

Jediná zachovaná fotografie zRoztoky – Helenina sestra Lenka

ajejich sestřenice. Vpravo Sára Chaimovitzová, sestra šlojme Chaimovitze, 1937.

Vtomto složení jsme žili dva roky. Nejstarší sestra Markéta za pomoci různých příbuzných se připravovala kodjezdu do Belgie. Bylo známo, že je to bohatý stát aže se tam najde práce. Na cestu dostala peníze od příbuzných zAmeriky. ZRoztoky jely ještě další dvě holky, ale byly starší asilnější než naše Markéta. Musím ještě přidat jednu vzpomínku, že já jsem nesměla jít do Bílke ji vyprovázet kvlaku, ikdyž šla celá rodina. Tatínek jí dal na cestu pěkné hrušky. Protože měla kufr špatný, svázaný provazem, tak si je celou cestu do Antverp nevyndala acelou cestu nic nejedla. Markéta byla opravdu moc hodná sestra, celý život litovala, že mě malou nechala vRoztoce. Našla si hned práci (bylo to vroce 1937) aposlala domů peníze pro sestru Jenny na cestu do Belgie. Tatínek jí vyřizoval cestovní pas, ale protože jí nebylo patnáct let, tak nemohla vycestovat, musela čekat na den narozenin, 18. prosince 1937 jí bylo patnáct let, tak po Vánocích jela do Belgie. Byla ještě dítě, tak se jí strašně stýskalo, celé noci proplakala. Pracovala ulidí, měli třináctiletého kluka, postiženého, aon ji pořád bil. Zůstaly jsme doma už jen dvě holky, já jsem musela dělat těžkou práci často iza Lenku, protože byla nemocná. Často jsme si dopisovali sMarkétou asJenny, zkaždého dopisu jsme měli velikou radost. Byl to rok 1938, republika se rozpadla anás obsadili Maďaři. Česká škola skončila asní iten hodný pan učitel. Mně bylo dvanáct let, tak jsem musela chodit do rusínské školy. Rusínské děti byly na mne zlé, škola byla často zavřená, jedině si pamatuji, že jsme se učily maďarskou hymnu. Naše sestry se přestěhovaly zAntverp do Bruselu, domnívaly se, že vBruselu se spíše ukryjí. Pošta nefungovala, dopisy nepřicházely. Začala platit různá omezení proti Židům. Židovské rodiny se dostaly do strašné bídy, protože nepřicházela podpora zAmeriky, všechny styky byly přerušeny. Tatínek také neměl práci, už jsme neměli ani kukuřičnou mouku na chleba. Naše babička měla ve vesnici dvě dcery, ke kterým chodila aony jí pomáhaly. Už neměly ale samy nic, tak jsme všichni hladověli. Sestře Lence bylo doma už moc těžko, tak vroce 1941, bylo jí sedmnáct let, odcestovala do Budapešti hledat obživu. Bylo to pro ni velmi těžké, neuměla jazyk, neměla peníze ani oblečení abyla slabá, přesto si našla práci, byla velmi chytrá, lehce se všechno učila auchytila se vBudapešti. Já jsem jela do Rákošína, městečka blízko Mukačeva, do rodiny tatínkova bratra. SLenkou jsme se vtom roce 1941 rozešly asetkaly jsme se až po válce, kdy jsme spolu jely do Československa. VBudapešti těžce, ale přece přežila abyla ušetřena koncentráku.

Válka

Helena Drumerová, 1945

Osvětčím

Po válce

Zvlaku nás odvezli do domova hitlerjugend – asi deset kilometrů od Mnichova. Tam jsme zůstali asi tři týdny. Hlásila jsem se, že jsem zČech. Bylo tam dost jídla, lékařská péče, museli jsme na rentgen, tam jsem chodila za umírající Leou. Moc se tam plakalo, nikdo nevěděl, koho najde, kam má jít, každý byl sám, bylo to nějak moc těžké. Postupně vycházelo najevo čím dál více informací otom, co se dělo, jak moc lidí zahynulo.

Legitimace Výboru československých emigrantů vRumunsku, 1945.

Helena Drumerová na fotografii všatech, které si ušila zkvětované látky vdomově hitlerjugend.

Helena Drumerová, Teplice, 1946

Pokračování

Zleva sestry Helena, Markéta, Lenka aJenny Drumerovy,

Knokke, Belgie, šedesátá léta

Děti Heleny Maršíkové, Jaroslava Kredbová

aStanislav Maršík, 1979

Psáno vletech 2004–2005