EDICE

DELFÍN

SVAZEK

STÝ

OSMDESÁTÝ

PRVNÍ

FRANZ WURM

KÖNIG AUF DEM DACH

EINE AUSLASSUNG

KRÁL NA STŘEŠE

VÝPUSTKA

PŘELOŽILA VĚRA KOUBOVÁ

TRIÁDA

2018

Franz Wurm

König auf dem Dach

Eine Auslassung

Král na střeše

Výpustka

© Franz Wurm – heirs, 2018

Translation © Věra Koubová, 2018

ISBN 978-80-7474-195-1

ISBN (PDF) 978-80-7474-304-7

ISBN (ePub) 978-80-7474-305-4

ISBN (mobi) 978-80-7474-306-1

Král na střeše

Výpustka

Se vzpomínkou na Gutzu Rederovou

a naši střechu.

K uctění památky Gisely Lindemannové.

Předmlouvání

Výpustka? Kdo vypouští, ten vydává, něco ze sebe uvolňuje, něčemu zadržovanému propůjčuje volnost a svobodu, je výpustí, která po proudu vysílá svou zprávu. Výpustkou může být ale na druhé straně i samo vypuštěné, totiž vynechané, někdy přímo odpad a výkal, a zbude po něm prázdno, nezřídka ku prospěchu zbytku. A výpustka může být i rozpustilá: což třeba hádanka, která hledá slova tak, že z nich část vypouští, upouští od něčeho a rozpouští formu ve prospěch jiné. Ještě jinak rozpouštění sádla. Zahřejeme-li je, nevypouští ze sebe nic, ani z něho nic nemizí, jen se roztéká a při zchlazení opět tuhne. Získáme tak vyškvařené sádlo a v něm, pokud je předtím nescedíme, škvarky (Grammeln, Greubi, Grieben, cretons, greaves) a to dohromady – sádlo se škvarky – dá báječnou pomazánku, která je ovšem, od té doby, co jsme si vyvzpomněli cholesterol, prožlukle nezdravá. K pomazánce patří přirozeně chleba... Škvarky však (Grammeln, cretons, Greubi, Grieben, greaves), obzvlášť jsou-li křupavé, si můžeme vychutnat i bez chleba, ano, vychutnat. Solíme dle potřeby.

Pro leckoho nic neobvyklého, a obvyklé, běžné věci s oblibou pociťujeme jako banální. Banalitu, otřepanou frázi a klišé známe dobře; každý jim rozumí; každý jim, docela bezděky, rozumí jinak; ano, každý pak každému rozumí už jen jinak, tedy špatně; docela bezděky a nevědomky.

Banality, klišé a otřepané fráze se ale někdy vyšinou: zbloudí-li do (zdánlivě?) nepřiměřeného kontextu – a co jiného je vyšinutost, co jiného takzvané šílenství? – jako tento král na tuto střechu... Ale ne, nemám tu co kázat a ani dokazovat nic nechci. Nanejvýš bych rád ukázal, že srozumitelně sdělovat je možné – alespoň v to doufám –, když zamířím na hlavu, abych se trefil pod pás, místo naopak. Možná je i tohle poetika; v každém případě však metoda, a já nebudu na vině, jestliže se hlava odmítne stát průchodem k břichu. Přijde pak zkrátka zkrátka.

Jen zbude otázka, co je to „srozumitelně“, a co vůbec znamená rozumět. A zbude i nadále.

Na přemýšlení je pořád času dost potom. Tím pravda není řečeno, že by se vyplatilo. Nemyslí nám prostě vždy jen hlava.

„Mně se rozsvítí, jen když mi

král jednu vlepí na střechu.“

Anonym

(Zaslechl v putyce a sdělil

Kurt Marti.)

I Mezi-čas v praporku řádků

NEDOTÝKATI SE!

Kulový hořák, tato

obíhaná očitost času, obletitý

střed naší elipsy, stál.

Stál, setrvával, už v úkosu,

v poledni. Nehýbal se. Nedával

si obzor na noc. Jinak řka

a jelikož i neobyčejné

lze říci při zemi

(pokud to nezkusíš, nezvíš nikdy,

čeho jsi s to) a veškerá řeč

je řečištěm nedosrozumění

a každé slovo už slovem navíc: Slunce

viselo, přibito svým Před a Pak,

jako když na filmu políčko Nyní

ustrne. Prodli jen;

co bylo, nezměníš. Jenže

ohlédnutí zbarvuje pohled

a z petrifikované sedliny chtělo by

dolovat proroctví pro budoucí

lógr, na starém. – Slunce,

jako kdyby mořské vlny

ztuhly do krystalů, slunce stálo

a houby se staralo o humbuk

zpěvu sfér vůkol,

který, slyš, šumí bez hlesu.

Pošta se flákala; rádio a televize

dřímaly v polostávce, letoví dispečeři

posouvali službu dle předpisů. Tisk tiskl

nicnežpravdu vždy dle stanoviska,

raději vědět, čemu věříme, než

věřit, že víme. Delegujeme svou

bezpečnost na bezpečnostní

orgány, jež nejsou naše, jež nám

ani nás nedorostly: žádný už nemůže

za sebe, což teprv za druhé: on,

ten Kdežpakdruhý, vidí, jak mu řeknou,

vypadá, jak mu předvedou, po své trati se

krade – pardon, chová, jak ho

navedou, hlavu si nechává od cesty,

naservírují mu mínění, módu, postoj

v bezvadném balení ihned k použití,

kroutivá krouživá páska,

zaměnitelná, nahraditelná – žádná

opice se neopičí jako on, který vše před-

zobrazené, předříkané, předepsané,

předtištěné (svede-li ještě číst)

tak dlouho polyká a přeličuje,

až v tom vy-najde

smysl: on, ten koupený

kupec, správcovaný člověk...

Leckdo ovšem

shledal, že se podžil;

leč na zvukové bariéře to prásklo,

a rychlost světla se vymkla z rukou.

Jaká úleva, že věcem

se fyzika dostává k jádru, a ne

na kobylku; kdežto psychologie

si plete spodek se zadkem – prdel

s sedlinou, takříkajíc, k čemuž

ji zavádí tělo – a prorokuje

z řiti, kterou nahlíží: Tomu pak

říká světonázor.

Líně se letnilo. Ptákům docházel

vzduch, ryby lekaly žízní.

Co bratru stojí láska k bližnímu dnes?

Předpovědna počasí odepřela zprávu,

jisto je nikdy. Běsní totiž

mír všech proti všem,

ochraňuj nás, co jen chránit může.

Může-li.

Teror

rostl proporcionálně s obyvatelstvem

a jeho respekt se tratil pod palcovými titulky

jako: více znamená méně, a naopak.

Život stojí za to, co vynese – další

mylný závěr dle zákona zachování

energie u spotřeby –, a všechno

reprodukovatelné spadá pod

zákonitosti inflace. Nes-

padalo už, podléhalo. Technika

likvidovala zrasovanou přírodu. Tu a tam

se složil koncern, systém či jiné

těleso, zvedlo se zas anebo zvadlo,

hospodaření není vědaření,

je teorie a trial and error, víra

s rizikem, jako každá víra, někdy,

snad, případná. Jako vzorec?

Úroková míra se rovná pravému úrokovému

zisku – po stopadesáte let

konstantně kolem tří procent – plus

míra inflace, po odečtení tempa růstu

hrubého národního produktu – račte

si to přepočítat; rentabilita

zlatého odvětví, života šerý

strom.

Zde se umíralo hlady, onde

na zauzlení střev anebo navzájem,

mnohde na régime a v Belfastu

po čtyři sta let na konkurenci

dvojí tváře téhož náboženství

či na vlastnictví pozemkových práv,

což vyjde bezmála nastejno (stačí

se rozhlédnout), pro Boha či naň, pro

peníze či na ně, a přirozeně i přirozeně,

pokud umírání vůbec musí, vůbec může

být přirozené; jména vesměs tak zástupná jako

příčiny smrti. Také bych nevěděl,

že by kdo s plnými kapsami umíral raději

než s prázdnými.

Lidstvo prskalo

pro forma a sahalo po mýdle

jako Pontius po Pilátovi. Růžovo-

prsté eufemismy se šířily

doslova i do puntíku, jako speciální odpad;

vysoko navrstvený blahobyt vyměšoval

laviny haraburdí, jež zvládnout

přesahovalo rozum vlád. Jak

zeštíhlit lavinu? Věnujte

mi hodinu. Všechno

má svou cenu, nic

hodnotu; kdyby nějaká byla,

neměla by žádnou a nikoho. –

Já jsem tu historii nevynalezl,

jistěže přichází sama a také tak půjde.

Televizní aparáty to vzdaly, přiznaly

barvu a u vědomí svého poslání

pozbyly tvář. Sousedko, tobolku.

Muka vstoupila na denní

pořádek a naopak. Vydírání

vzkvétalo co děvče pro všechno, mašinu

mazat, víšlico, mlč.

Intelekt

Evropa,

Table of Contents

Předmlouvání

I Mezi-čas v praporku řádků