Jørn Lier Horst

HONICÍ PSI

Kniha Zlín / 2016

This publication of this translation has been made possible through the financial support of NORLA, Norwegian Literature Abroad.

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS, 2012

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Kateřina Krištůfková, 2016

ISBN 978-80-7473-504-2 (ePub)

ISBN 978-80-7473-505-9 (mobi)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

1

Déšť bušil v silných provazcích do skla. Voda stékala po oknech a ze střechy kapalo na venkovní stolky na zahrádce. Holé větve topolů v mohutných poryvech větru škrabaly o zdi.

William Wisting seděl u okna a vyhlížel ven. Z mokrého chodníku se odtrhávalo lepkavé podzimní listí a odlétalo s větrem.

Venku na dešti parkovalo stěhovací auto. Vybíhala k němu mladá dvojice, která vždy donesla několik velkých kartonových krabic a vzápětí spěchala zpátky do vrat.

Wisting měl déšť rád. Nevěděl vlastně proč, ale připadalo mu, že všechno tak nějak tlumí. Vždy při něm svěsil ramena a zklidnil se mu tep.

Do bušení kapek se mísily měkké jazzové tóny. Wisting se obrátil k pultu. Plamínky mnoha svíček vrhaly po stěnách třepotavé stíny. Suzanne se na něj usmála, natáhla ruku k polici na stěně a hudbu ztlumila.

V podlouhlém lokále nebyli sami. U jednoho stolku poblíž baru seděli tři mladíci. Intimní městská kavárna si ve Stavern získala oblibu mezi studenty nově zřízené pobočky policejní akademie.

Wisting se otočil zpět k oknu. Božský klid, hlásala mléčná písmena zrcadlového nápisu vyvedeného do oblouku. Galerie a kavárna.

To byl odjakživa Suzannin sen. Jak dlouho ho v sobě nosila, nevěděl. Jednoho zimního večera odložila knížku, kterou právě četla, a sdělila mu, že vypráví o převozníkovi na řece Hudson, který se celý život plaví mezi New Yorkem a Jersey, tam a zase zpátky. Den za dnem, rok za rokem. A pak jednoho dne učiní zásadní rozhodnutí. Otočí loď a plnou parou zamíří na moře, na rozlehlé moře, o němž celý život snil. Následujícího dne koupila prostory pro kavárnu.

Zeptala se ho, jaký sen má on, neodpověděl jí však. Ne proto, že by nechtěl, ale protože nevěděl. Měl rád svůj život v jeho dosavadní podobě. Pracoval jako policista a nepřál si na tom nic měnit. Zaměstnání vyšetřovatele mu dodávalo pocit, že dělá něco důležitého a smysluplného.

Pozvedl šálek kávy, přitáhl si nedělní noviny a znovu vrhl pohled do podzimní tmy. Obvykle sedával v zadní části lokálu, kde si ho lidé hned tak nevšimli. Ovšem v tomhle počasí stejně venku nikdo moc nechodil, proto klidně mohl sedět u stolku u okna a nemusel se bát, že ho někdo z kolemjdoucích pozná a zajde si s ním dovnitř popovídat. Na to, že ho lidé na ulici poznávají, si už postupně zvykl a stále častěji se stávalo, že se nechal přemluvit k účasti v nějaké televizní talkshow, aby pohovořil o některém z případů, na nichž v minulosti pracoval.

Když do kavárny vstupoval, jeden z mladíků u stolku před pultem k němu zalétl pohledem a šťouchl do svých dvou kamarádů. Wisting ho také poznal. Dotyčný patřil ke studentům policejní akademie. Na začátku semestru vedení akademie Wistinga pozvalo, aby pronesl přednášku o etice a morálce. Mladík tehdy seděl v první řadě.

Wisting si přitáhl noviny. Titulní straně dominovaly tipy na hubnutí, předpověď dalších srážek a intriky v televizní reality show. V nedělním vydání se zřídka objevovaly žhavé novinky. Konzervy, tak nazývala Line témata, která se jim válela v redakci celé dny nebo týdny, než se dostala do tisku. Wistingova dcera pracovala v bulvárním deníku Verdens Gang už pátým rokem. Tohle zaměstnání šlo dobře dohromady se zvědavostí a kritickým pohledem, jimiž byla vybavena. Prošla postupně několika odděleními a momentálně pracovala v kriminalistické redakci. Stávalo se tudíž, že někdy zpracovávala případy, které vyšetřoval její otec. Ten si proto musel hlídat, aby u něj nedošlo ke střetu zájmů, zvládal to však dobře. Na tom, jaké si dcera vybrala povolání, se mu nelíbila jen představa, že ji tato práce bude přivádět k největším hrůzám, jaké se ve společnosti odehrávají. Wisting pracoval u policie jedenatřicet let. Díky tomu znal většinu podob brutality a krutosti – což mu vyneslo mnoho bezesných nocí. Přál si, aby toho byla dcera ušetřena.

Vynechal stránku s názorovými komentáři a rychle prolétl nejnovější zprávy. Počítal s tím, že od Line tam žádný článek nenajde. Mluvil s ní před víkendem a věděl, že má momentálně volno.

Diskusí s Line o aktuálních událostech si cenil čím dál tím víc. Nebylo snadné si to přiznat, ale rozhovory s dcerou ovlivnily jeho současný náhled na vlastní roli policisty. Line k němu i k policejnímu sboru přistupovala jako nezaujatý vnější pozorovatel a její názory ho už několikrát přiměly přehodnotit celkem rigidní vnímání sebe samého. Během přednášky pro studenty policejní akademie, kde mluvil o tom, jak je pro pocit bezpečí veřejnosti a její důvěru v policii nutné, aby byli členové policejního sboru bezúhonní, slušní a spořádaní, si uvědomil, že pro něj Linina stanoviska znamenají cenné břemeno. Budoucím kolegům se pokusil vysvětlit, jak důležité jsou pro roli policisty základní hodnoty, jak se vše točí okolo věcnosti a objektivnosti, čestnosti a upřímnosti a neustálého hledání pravdy.

Když došel k televiznímu programu na poslední stránce, studenti vzadu v kavárně se zvedli. Zastavili se u dveří a zapínali si bundy. Nejvyšší z nich se zadíval na Wistinga. Wisting se usmál a pokývl mu, aby dal najevo, že ho poznal.

„Máte dneska volno?“ zeptal se další z mladíků.

„To je jedna z výhod, když pracujete u policie tak dlouho jako já,“ odpověděl mu Wisting. „Pevná pracovní doba od osmi do čtyř a každý víkend volno.“

„Mimochodem, díky za skvělou přednášku.“

Wisting uchopil šálek.

„To je od vás milé.“

Student chtěl říct ještě něco, avšak Wistingovi začal zvonit telefon. Vytáhl ho, zjistil, že volá Line, a hovor přijal.

„Čau tati,“ ohlásila se dcera. „Už ti volal někdo od novin?“

„Ne,“ odpověděl Wisting a pokývl studentům, kteří se hotovili k odchodu. „Proč by měl? Stalo se něco?“

Line mu na otázku neodpověděla.

„Jsem teď v redakci,“ pokračovala místo toho.

„Ty nemáš volno?“

„Ale jo, jenže jsem si šla zacvičit a cestou jsem se tady stavila.“

Wisting upil kávy. Poznával v dceři mnohé ze svých vlastností. Zvídavost a touhu být vždycky tam, kde se něco děje.

„Zítra o tobě vyjde článek,“ sdělila mu Line a na chvilku se odmlčela, než navázala: „Jenže tentokrát nic pochvalného. Jdou po tobě. Chtějí tě dostat.“

2

Line slyšela ve sluchátku otcův dech. Pohybovala nazdařbůh myší po monitoru, na němž měla otevřený článek připravený k publikování. Vévodila mu otcova tvář.

„Jde o případ Cecílie,“ vysvětlila.

„Případ Cecílie?“ zopakoval Wisting na druhém konci.

V hlase se mu ozvalo zaváhání. To byl jeden z případů, o kterých se vždy zdráhal mluvit. Jeden z nejtěžších a nejbolestnějších.

„Případ Cecílie Lindeové,“ dodala Line, ačkoli věděla, že ho otec připomenout nepotřebuje. Byl tehdy mladý a šlo o jeden z nejprobíranějších případů desetiletí.

Zaslechla, jak otec polkl a odložil šálek na stůl.

„A dál?“ zeptal se jen.

Line vzhlédla od monitoru. Od zpravodajského pultu se zvedl šéfredaktor a vydal se ke schodům vedoucím do horního patra. Byl čas večerní porady, kde se dolaďovaly poslední detaily ranního vydání a kde se přijímalo konečné rozhodnutí o tom, jaké články vyjdou na titulní straně. Připravený materiál o Linině otci zabíral dvě strany a očividně byl určen právě pro titulku. Vraždu Cecílie Lindeové si čtenáři stále dobře pamatovali, článek by měl proto zajistit deníku dobrou prodejnost i nyní, po sedmnácti letech.

„Haglundův advokát zaslal podnět Komisi pro obnovu řízení,“ vysvětlila otci Line, jakmile ji šéfredaktor minul.

Otec na druhém konci mlčel. Šéf zpravodajství shrnul na hromádku svazek papírů a následoval šéfredaktora. Line znovu přelétla pohledem článek, který měla před sebou. Kladl vlastně víc otázek, než na kolik jich odpovídal, a Line bylo jasné, že jde o záležitost, která vytvoří nejen v jejích novinách seriál na pokračování.

„Do případu se pustil soukromý detektiv,“ pokračovala.

„A co to má společného se mnou?“ chtěl vědět otec, Line mu však na hlase poznala, že dobře ví, oč běží.

Tehdy před sedmnácti lety vedl otec vyšetřování. V té době již byl vyprofilovaným policistou. Známou tváří, kterou lze pohnat k odpovědnosti a která se dá dobře propírat v médiích.

„Podle nich prý došlo k manipulaci s jedním důkazem,“ objasnila mu Line.

„S jakým?“

„S důkazem obsahujícím genetický materiál. Domnívají se, že ho policie nastrčila.“

Line úplně živě viděla, jak otec sevřel šálek.

„Jak to zdůvodňují?“ chtěl vědět.

„Advokát nechal provést novou analýzu vzorků a je toho názoru, že cigaretový nedopalek, na němž byla DNA nalezena, někdo nastrčil.“

„To tehdy tvrdili taky.“

„Advokát prohlašuje, že to může dokázat, a dokumentaci prý zaslal Komisi pro obnovu řízení.“

„Nechápu, jak by mohli cokoli dokázat,“ zamumlal otec.

„Mají i nového svědka,“ líčila mu dál Line. „Údajně může Haglundovi poskytnout alibi.“

„A proč se ten svědek neozval už tehdy?“

„Ozval se,“ odpověděla Line a polkla. „Prý tehdy telefonoval a mluvil s tebou, ale nic dalšího se pak už nestalo.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. „Teď tady probíhá večerní porada,“ pokračovala Line. „Ale potom ti zavolají a budou od tebe chtít vyjádření. Připrav si, co jim řekneš.“

Otec dál mlčel. Line spočinula pohledem na monitoru. Většinu plochy zaplňoval otcův snímek. Použili fotografii z jisté talkshow, v níž hostoval před necelým rokem. Byly na ní dobře rozpoznatelné studiové kulisy, které nyní fungovaly jako jakési subtilní zdůraznění toho, že je z porušení zákona obviněn známý kriminalista.

Na snímku měl otec husté tmavé vlasy poněkud rozcuchané a tvář staženou do přísného úsměvu. Vrásky v obličeji prozrazovaly, že toho má hodně za sebou. Upíral do objektivu temné oči a pohled měl klidný. V onom televizní programu vystupoval jako vážený, zkušený, ale také starostlivý, svědomitý a silně sociálně angažovaný vyšetřovatel. Zítra popisek u fotografie přiměje lidi, aby se na něj podívali jinýma očima. Jeho pohled se bude dát vyložit jako chladný a jeho přísný úsměv možná bude působit falešně. Moc médií se změní v bezmoc.

„Line?“

Line si posunula telefon.

„Ano?“

„To není pravda. Nic z toho, co tvrdí, není pravda.“

„Já vím, tati. Mně to říkat nemusíš, ale v novinách to zítra stejně vyjde.“

3

V prostorách redakce se rozhostil večerní poklid. Na němých televizních obrazovkách se míhaly snímky ze zahraničních zpravodajských kanálů za doprovodu ťukání cvičených prstů přebíhajících po klávesnicích a občasných tichých telefonických hovorů.

Line se právě chystala odhlásit z počítače, když dolů sešel šéfredaktor. Večerní porada skončila. Šéfredaktor se jmenoval Joakim Frost, Mráz, avšak říkalo se mu Mrazivec.

Rozhlédl se po místnosti a pak přešel k Line. Pohled měl ledový a jako by ho upíral skrze ni. Povídalo se o něm, že funkci šéfredaktora získal právě proto, že není schopen vidět za novinovými titulky lidské tragédie. Jinými slovy: správnou kvalifikací u něj byla právě absence empatie.

„Je mi to líto,“ pronesl, neboť považoval za jisté, že Line článek o svém otci viděla. „Chystal jsem se vám zavolat, abych vás o tom informoval, ale vy jste se tu zrovna objevila.“

Line přikývla. Věděla, že šéfredaktor vznik článku inicioval, a znala ho natolik dobře, aby jí bylo jasné, že nemá cenu s ním diskutovat. Rezolutně hájil komerční zájmy jejich novin. Šlo mu o to, aby titulní strany přitahovaly co nejvíc pozornosti, a Line nestála o jeho výklad o nezávislém a svobodném tisku. Navíc by ho sotva zajímaly její protiargumenty. Mrazivec pracoval v novinách už skoro čtyřicet let. V jeho očích byla Line ještě pořád bezvýznamným zelenáčem.

„Tuhle věc nemůžeme zarazit,“ dodal.

Line znovu přikývla.

„Mluvila jste s otcem?“

„Ano.“

„Co říkal?“

„To ať vám poví sám.“

Mrazivec přikývl.

„Samozřejmě má právo se k tomu vyjádřit.“

Line si dovolila úšklebek. Odpověď na obvinění uveřejněná na titulní straně měla nepatrnou hodnotu. Navíc snaha čelit článku, na kterém pracovala celá redakce, jen prostřednictvím telefonického vyjádření získaného těsně předtím, než půjdou noviny do tisku, neměla naději na úspěch.

„Poslyšte, Line,“ pokračoval Mrazivec. „Chápu, že je to pro vás těžké. I pro mě to bylo těžké, ale v tomhle případě jde o mnohem víc než jen o to, co si myslíme nebo co cítíme. Je důležité, aby tisk byl hlídacím psem. V tomhle případě jde o všeobecný národní zájem.“

Line vstala. Šéfredaktorovy argumenty byly pokryteckou zástěrkou pro to, co pro něj mělo skutečně význam, a to byla výše nákladu. Jejich list si mohl zachovat čest i bez senzačního titulku s jejím otcem coby hlavní aktérem. Případ nemusel být nutně personifikován. Kritika mohla být klidně namířena proti policii jako celku a veřejné službě. Jenomže takový článek by tolik neprodával.

„Pokud potřebujete trochu času, můžete si vzít pár dní volno,“ nabídl jí šéfredaktor. „Vrátíte se, až bude po všem.“

„Ne, děkuju.“

„Myslím, že kdybychom ten případ přenechali jiným, mohl by se rychle zvrhnout v ještě ošklivější záležitost.“

Line odvrátila pohled. Pomyšlení na otcovu tvář v zítřejším ranním vydání jí nedělalo dobře.

„Ušetřete mě toho,“ odvětila.

„Line!“ zavolal na ni šéf zpravodajství. Stál tam společně s jednou večerní reportérkou – vytrhl jí z bloku list a přiběhl k Line a Mrazivcovi.

„Vím, že máš volno a že se ti to asi moc nehodí, ale nemohla by sis vzít tohle?“

Line se ani nestihla rozmyslet a rovnou automaticky vyhrkla: „Oč jde?“

„Vražda ve Starém Městě ve Fredrikstadu. Policie nám to ještě nepotvrdila, ale máme tip od člověka, který tam stojí nad zkrvavenou mrtvolou.“

Line si uvědomila, jak ji ta novinka naplnila novou energií a současně ji vyšťavila. Podobné případy měla ráda. V tom byla dobrá. Dokázala vyhledávat zdroje a vyvinula si schopnost získávat z lidí informace a pak je analyzovat tak, aby rozlišila, co může použít a čemu se nedá věřit.

Mrazivcův obličej se rozzářil úsměvem.

„Dotyčný nám zavolal přímo z místa činu?“

„Nejdřív volal na policii, potom nám.“

„Špatné pořadí, ale budiž. Kdo to nafotí?“

„Do deseti minut tam budeme mít externího fotografa, ale potřebujeme reportéra.“

Joakim Mráz se otočil k Line.

„Pokud nemáte v úmyslu přijmout moji nabídku na několik dní volna, pak si myslím, že byste měla vyrazit,“ pobídl ji a rychlými kroky přešel k pultu.

Line hleděla na jeho záda a došlo jí, že pro něj i pro ostatní bude příjemnější, jestliže bude následující dny trávit v Østfoldském kraji, a nikoli tady v redakci.

Šéf zpravodajství jí podal papírek se jménem a telefonním číslem osoby, od níž tip získali.

„Třeba se z toho něco vyklube,“ pronesl a tiše dodal: „Titulka půjde do tisku až za čtyři hodiny.“

4

Novinář zavolal těsně před desátou. Wisting nepostřehl jeho jméno, zaznamenal jen, že je z Verdens Gang.

„Zítra uveřejníme materiál o případu Cecílie,“ spustil. „Advokát Sigurd Henden zaslal podnět Komisi pro obnovu řízení.“

„Aha.“

„Rádi bychom získali vaše vyjádření k obvinění z toho, že jste údajně manipuloval s důkazy, na jejichž základě byl Rudolf Haglund usvědčen.“

Wisting si odkašlal a pevným hlasem se zeptal: „Jakže znělo vaše jméno?“

Novinář zaváhal a Wisting získal podezření, že ho předtím zamumlal záměrně.

„Eskild Berg.“

Wisting si znovu odkašlal. To bude obyčejný zpravodaj, žádný zaměstnanec kriminalistické redakce, s nimiž občas mluvil, když se něco dělo. Měl dojem, že to jméno v novinách už zahlédl, ale nevybavoval si, že by s dotyčným někdy hovořil.

„Jak byste okomentoval obvinění, že jste zfalšoval důkazy?“ zopakoval novinář.

Wistingovi přejel po zátylku a zádech mráz, dokázal však zachovat klidný tón.

„Je těžké se k tomu vyjádřit…, když neznám obsah obvinění.“

„Advokát Henden tvrdí, že může doložit, že Rudolf Haglund byl odsouzen na základě nastrčených důkazů.“

„O tom mi není nic známo.“

„Vy jste byl tehdy vedoucím vyšetřování?“

„Ano, to souhlasí.“

„Je to tedy pravda? Došlo tam k falšování důkazů?“

Wisting mlčel, přitom si v hlavě formuloval odpověď. Novinář sotva očekává, že bych mu to potvrdil, ale očividně mě chce vyprovokovat ke komentáři.

„Nevím, z čeho Henden ve svých tvrzeních vychází,“ spustil pomalu, aby měl novinář čas si jeho slova zaznamenat. „Není mi však jakkoli známo, že by během vyšetřování mělo dojít k nějakým nesrovnalostem.“

„Údajně také existuje svědek, který nedostal příležitost svědčit,“ pokračoval novinář. „Jeho výpověď by prý hovořila v Haglundův prospěch.“

„O tom mi také není nic známo, ale jsem si jistý, že to komise prověří.“

„Nepřipadají vám obvinění vznesená vůči vám jako tehdejšímu odpovědnému vedoucímu vyšetřování velice závažná?“

Novinář se očividně snažil vydolovat z něj osobní reakci.

„Můžete ocitovat to, co jsem právě řekl,“ odpověděl mu Wisting. „Víc vám k tomu dnes večer nepovím.“

Novinář to ještě několikrát zkusil, avšak bez úspěchu. Wisting poté telefon odložil, dobře si vědom toho, že jeho vyjádření beztak v této záležitosti nesehraje žádnou významnější roli. Dobře chápal, že tisk má úlohu hlídacího psa. Úkolem médií je kritizovat politiky, lidi u moci a veřejné orgány. Média mají bránit právo a odhalovat podvody a bezpráví. Tyto principy sám hájil, přesto mu nyní připadalo, že bezpráví postihlo jeho samotného.

Opět obrátil pohled k okennímu sklu, po němž stékaly kapky deště. V hlubokém zamyšlení sledoval vlastní odraz. Sporé osvětlení překrucovalo obrysy jeho tváře a měnilo ho v cizího člověka.

Sigurda Hendena znal z několika jiných případů. Henden tehdy před sedmnácti lety Haglunda v soudním řízení neobhajoval, avšak dnes to byl uznávaný a prominentní advokát pracující v jedné z největších a nejrenomovanějších advokátních kanceláří v Norsku a měl za sebou působení na ministerstvu spravedlnosti ve funkci náměstka a osobního poradce. V případech, během nichž s ním měl Wisting co do činění, vystupoval rozumně a korektně. Nehrál divadýlko pro veřejnost, a když se s něčím vytasil v médiích, obvykle míval v rukou solidní karty.

Wisting již předtím dobře věděl, že Henden na případu pracuje. Advokát totiž před dvěma měsíci požádal o zapůjčení spisu. Občas se stávalo, že je novináři, soukromí detektivové nebo advokáti přiměli otevřít archiv, ale zřídkakdy to k něčemu vedlo.

Henden nebyl ten typ advokáta, který by psal dopisy nebo podněty jen proto, aby udělal na své klienty dojem. Udržoval si vysoký profesní standard, a ve starém spisu tedy musel pro podání podnětu na obnovu řízení najít důvodné skutečnosti. Wistingovi jen nešlo na rozum, co to mohlo být, a uvědomoval si, že ho to zneklidňuje.

Ze zamyšlení ho vytrhla Suzanne.

„Nemohl bys mi pomoct?“ požádala ho a otevřela myčku. Vzápětí ucouvla, protože jí do obličeje vystoupala horká pára.

Wisting vstal, věnoval jí úsměv a obešel pult, aby vyndal a uklidil sklenice.

Suzanne došla ke dveřím, zamkla a otočila cedulku tou stranou, která hlásala, že je zavřeno. Pak začala sfoukávat svíčky.

Wisting otevřel ústa, aby jí řekl o Cecílii Lindeové, ale nevěděl, kde by měl začít, a proto je zase zavřel.

5

Jakmile Line vyjela z podzemních garáží, zalil jí čelní sklo déšť. Voda stékala v pramíncích po okénkách a rozmlžovala svět mimo automobil.

Během prvních kilometrů po dálnici jí myšlenky neustále zalétaly k otci a k nejistotě, která ho musí trápit. Cítila se bezmocná – jako by otce zradila.

Vrhla pohled na papírek na sedadle vedle sebe, kde měla napsané informace od šéfa zpravodajství, a uvědomila si, jak se jí v hlavě začínají formovat jiné myšlenky. Nemá možnost nijak zabránit tomu, aby materiál o jejím otci otiskli, ale mohlo by se jí podařit odsunout ho z titulní strany. To ovšem zcela závisí na tom, jak si poradí se záležitostí, do níž se má nyní pustit.

V případě vraždy byly první hodiny stejně důležité pro policisty jako pro novináře. Line sešlápla plynový pedál, vylovila mobilní telefon a vytočila číslo fotografa, který už byl na místě. Jmenoval se Erik Fjeld. Byl to nevysoký, obtloustlý a zrzavý chlapík se silnými brýlemi. Line s ním už v minulosti pracovala na několika jiných případech.

„Cos zjistil?“ šla rovnou na věc.

„Teď už uzavřeli širší okolí,“ sdělil jí. „Ale když jsem dorazil na místo, prakticky nikdo tady nebyl.“

„Víme, kdo je ten mrtvý?“

„Ne, a myslím, že to neví ani policie.“

Line mrkla na hodinky. Uzávěrka je ve čtvrt na dvě. Zbývají jí tedy tři hodiny a kousek. Už dokázala dodat materiál na titulní stranu i za kratší dobu, nicméně spíš zásluhou případu samotného než svou vlastní. Vraždy bývaly poslední dobou čím dál méně často materiálem na titulní strany tištěných vydání. Zájem o nová zjištění klesal s tím, jak internetové deníky informovaly o události už v době, kdy teprve jely rotačky. V takovém případě musel být čin něčím výjimečný nebo ho museli prezentovat z úhlu pohledu, jaký nezaujímal nikdo jiný.

„Ale je to muž, že?“ ujistila se a hleděla přitom přes stěrače na mokrou silnici třpytící se v záři světlometů.

„Ano, prý asi padesátiletý.“

Line se zašklebila. To znělo jako případ, ze kterého jen sotva půjde něco vytěžit. Tučnější titulky jim zajišťovaly mladé ženy. Tak to prostě bylo. Pravděpodobnost, že by mohlo jít o nějakou celebritu, také nebyla příliš vysoká. Line si v rychlosti vzpomněla jen na dvě známé osobnosti pocházející z Fredrikstadu. Roald Amundsen a filmový režisér Harald Zwart. Amundsen je mrtvý bezmála sto let a Zwart se nejspíš ani nezdržuje v Norsku.

„Nemáš třeba adresu nebo espézetku?“ vyptávala se dál. Takové informace by jim napomohly dopátrat se identity oběti.

„Bohužel ne. Zrovna tam, kde dotyčný leží, nestojí žádné domy ani neparkují žádná auta.“

„Je tam hodně novinářů?“ pokračovala Line v otázkách.

„Jenom místní z Demokrata a z Fredrikstadských listů a jeden fotograf, co dodává snímky Scanpixu.“

„Cos nafotil?“

„Byl jsem tu hodně brzo, dostal jsem se blízko a mám fakt dobrou sérii. Tělo je zakryté dekou. Pes mrtvého sedí vedle něj a natahuje krk. Fantastické nasvícení s modrými záblesky od majáčku. V pozadí policejní pásky a uniformy.“

„Pes?“

„Jo, toho chlápka musel někdo přepadnout, když venčil psa.“

Line si uvědomila, jak ji ta informace nabudila. Spousta lidí miluje psy.

„Co je to za psa?“

„Takovej šedobílej, hodně chlupatej, něco jako Labbetuss z toho televizního pořadu pro děti, jestli si ho vybavíš. Jenom ne tak velkej.“

Line se usmála. Labbetusse si pamatovala dobře.

„Schovej si ty obrázky se psem, dokud nedorazím,“ nařídila fotografovi. „Ale ostatní pošli do redakce. Potřebují na web něco jiného než jenom fotky od čtenářů.“

„O ty snímky se psem budou mít určitě zájem,“ namítl fotograf. „Jsou vážně dobré.“

„Počkej s nimi,“ zopakovala Line. Potřebovala je pro svůj článek, a kdyby byly fotografie už na netu, hodnota její vlastní práce by klesla.

Fotograf už dál nic nenamítal, a tak hovor ukončila. Pak vrhla pohled do zpětného zrcátka a zadívala se sama sobě do očí. Měla je modré. Nebyla nalíčená a po cvičení, než se stavila v práci, se ani neučesala. Připadalo jí, jako by se jí během poslední hodiny obrátil život vzhůru nohama. Na dnešní večer vlastně neměla jiné plány než plácnout sebou na pohovku a pustit si nějaký pěkný film. Teď rychlostí mírně převyšující povolený limit uháněla po E6 do Østfoldu.

Poté, co minula sjezd na Vinterbro, přejela do pomalejšího pruhu a zvedla lísteček s číslem člověka, který jim poskytl tip. Měla by si s ním domluvit schůzku a vyzpovídat ho osobně, ale na to není čas. Musí to zvládnout po telefonu.

Přístroj dlouho vyzváněl. Muž byl zážitkem očividně otřesený, neboť se mu chvěl hlas.

Line se naklonila vpřed, položila si na volant papír a dál řídila předloktím, přitom si zapisovala klíčová slova. Muž jí nesdělil nic jiného, než co už věděla. Mrtvého našel cestou domů.

„Ještě z něj tekla krev,“ líčil jí. „Ale nedalo se už nic dělat. Obličej měl úplně na maděru.“

Line se otřásla, ovšem slova o tekoucí krvi se budou dobře vyjímat jako vypíchnutý citát – tím se přiblížila možnosti, že přece jen dosáhne na titulní stranu. Způsob vraždy navíc vždycky přitahuje pozornost.

„Vrah ho tedy ubil?“ ujistila se.

„Jo jo.“

„Víte čím?“

„Ne.“

„Neleželo tam někde něco? Nějaká úderná zbraň nebo něco podobného?“

„Ne… Všiml bych si, kdyby se tam válela třeba pálka. Ale mohl to udělat i kamenem nebo něčím takovým.“

„Musel jste na místo činu přijít vzápětí,“ usoudila Line podle zmínky o čerstvé krvi. „Neviděl jste tam nikoho dalšího?“

Rozhostilo se ticho, jako by muž přemýšlel.

„Ne, byl jsem tam jenom já,“ odvětil nakonec. „Já a ten mrtvý. A jeho pes.“

Další kolo doplňujících otázek už nic použitelného nepřineslo. Line hovor ukončila a uvědomila si, jak jí cloumají protichůdné pocity. Honí se za krvavými a bestiálními detaily v naději, že díky nim odsune z titulní strany materiál o otci. Aby uspokojila své potřeby, přeje si, aby někdo jiný co možná nejvíc trpěl. Tyhle myšlenky u sebe nepoznávala.

Nákladní automobil před ní rozstříkl na mokré vozovce kaluž vody. Line ho předjela a vytočila číslo na informace.

Kolegové, kteří zůstali v redakci, obvykle při výjezdech fungovali jako záloha a podpora. Tvořili tým, který ji průběžně informoval o tom, co píšou různé internetové deníky, z vlastní iniciativy prověřovali informace a zjišťovali, co by jí mohlo být k užitku. Nyní však neměla chuť s kýmkoli z redakce mluvit.

Ozval se jí ospalý hlas ženy, která se zeptala, čím jí může pomoct. Line si vyžádala telefonní číslo benzinové stanice ve fredrikstadském Starém Městě. Zvěsti mají na maloměstě tendenci se šířit rychle a Line ze zkušenosti věděla, že na benzinkách, které mají otevřeno i večer, se probírá leccos.

Žena ji přepojila na Statoil Østsiden. Dívka, která telefon zvedla, měla mladý hlas. Line se představila a zvedla papír, na němž měla od šéfa zpravodajství heslovitě shrnuté dosavadní informace.

„Pracuju pro VG a jedu do Fredrikstadu, mám psát o vraždě v Heibergově ulici,“ vysvětlila a pohledem na papírek se ujistila, že jméno ulice nepopletla. „Nedoneslo se vám o tom činu něco?“

Poslouchala, jak dívka chvíli převaluje v ústech žvýkačku, a teprve pak se jí dostalo odpovědi.

„Jo, pár lidí tu o tom mluvilo.“

„Neříkal někdo, kdo je oběť?“

„Ne.“

„Prý to byl muž, který zrovna venčil psa.“

„Zrovna tam, kolem vodního příkopu u pevnosti, venčí psy spousta lidí.“

„Měl chlupatého psa,“ zkusila to přece jen Line. „Takového jako Labbetuss. Možná se zastavil u vás na benzince?“

„Jako Labbetuss?“

Dívka už se asi na pořady pro děti nedívá, pomyslela si Line, ale do vysvětlování se nepustila.

„Zavražděnému by mělo být mezi pětačtyřiceti a padesáti,“ pokračovala raději.

„Myslím, že jsem nikoho takového neviděla,“ odvětila dívka po krátkém zaváhání. „Rozhodně ne dneska, ale můžu se klidně poptat.“

„Prima. Mohla byste si zapsat moje číslo a zavolat mi, kdybyste něco zjistila? Za užitečné informace platíme.“

Odměnu za případný tip obvykle nenabízela, mohl to však být rozhodující faktor, který lidi přiměl, aby se ozvali.

„Fajn,“ opáčila dívka. „Na to číslo, co vidím na displeji?“

Line jí číslo pro jistotu ještě odříkala a zopakovala výzvu, aby jí dívka zavolala.

„Mimochodem, není zrovna ideální počasí na procházku,“ prohlásila dívka. „Lije jako z konve. A lilo celý večer.“

Line jí dala za pravdu, ale víc se k tomu nevyjádřila.

V dalším kole zavolala na dispečink taxíků. Muž, který telefon zvedl, měl zajímavý dialekt a hlásky vyslovoval zeširoka a poněkud nosově. Line sice nepomohl, přepojil ji však na vůz čekající v Torsneské ulici poblíž místa činu.

„Nedoneslo se vám, kdo by mohl být ten mrtvý?“ zeptala se řidiče poté, co se představila.

Taxikář byl velmi ochotný, ale ani on jí nemohl posloužit.

„Po večerech se tu potuluje dost cizinců,“ sdělil jí pouze. „Jednoho z našich řidičů v létě v Gudebergu oloupili, pachatel ho přitom ohrožoval nožem.“

„O tom jsem myslím četla,“ opáčila Line, ačkoli si případ nevybavovala.

Ještě než stihla dát taxikáři své telefonní číslo a přislíbit finanční odměnu za poskytnutí informace, nabídl jí sám, že se poptá mezi kolegy a známými.

Hodiny na palubní desce ukazovaly 22:19. Prozatím se neměla čeho chytit. Do uzávěrky přitom zbývaly už jenom necelé tři hodiny.

6

Ve chvíli, kdy Line ve Fredrikstadu přejížděla obloukový most dělící centrum od Starého Města, byla uzávěrka o další půlhodinu blíž. Line se ve městě nevyznala a nechávala se vést navigací, kterou měla připevněnou k čelnímu sklu.

Heibergova ulice se nacházela ve známé obytné čtvrti. Po obou stranách se rozkládaly velké pozemky s vilami, udržované ovocné zahrady a bílé natřené plaňkové ploty.

U vjezdu do sportovního areálu byla ulice uzavřená. Blokoval ji našikmo zaparkovaný policejní vůz a červenobílé policejní pásky, třepotající a kroutící se ve větru, vymezovaly poměrně rozsáhlou oblast. Před nimi stálo několik aut a dvojice lidí pod deštníkem.

Line zajela na parkoviště před sportovní halou, vypnula motor a vyhlížela do chladné dešťové clony. Nasávala první dojmy. Tmu a déšť provrtávaly silnými paprsky dva strategicky umístěné světlomety. Přímo nad místem činu byl vztyčený velký stan. Stál na stezce pro pěší a cyklisty, rovnoběžné s uzavřeným úsekem silnice. V umělém osvětlení Line viděla techniky v tradičních bílých sterilních kombinézách ohledávající místo činu. Chodili po stezce sem a tam a do igelitových sáčků opatřených popisnými štítky shromažďovali veškerý potenciální důkazní materiál.

Dva muži v pláštěnkách s logem státní televizní a rozhlasové stanice NRK na zádech právě balili nádobíčko do bílé dodávky patřící lokální redakci.

Line se natáhla na zadní sedadlo, prohrabala se taškou a vyndala z ní nepromokavou bundu. Chvíli s ní zápolila, než se jí podařilo si ji obléknout, pak vystoupila. Do tváře ji udeřily vítr a voda.

Jeden z řidičů na místě na ni zablikal světlomety. Line přeběhla k čekajícímu autu. Poznala za volantem Erika Fjelda a zapadla na sedadlo spolujezdce. Kobereček na podlaze byl posetý prázdnými lahvemi, papírky od párků v rohlíku a dalšími odpadky, které zachrastily, když se pod palubní desku pokusila vmáčknout nohy.

„Něco nového?“ zeptala se.

„Taky tě rád vidím,“ usmál se na ni Erik.

Line mu úsměv oplatila a došlo jí, že tu fotograf celou dobu jenom čekal.

„Ukážeš mi ty fotky?“ požádala ho.

Erik nastavil na fotoaparátu mód pro prohlížení snímků a přidržel Line displej před očima.

Fotografie byla lepší, než si Line představovala. Mrtvý muž byl zakrytý světle modrou přikrývkou, zpod níž vyčnívaly jen holínky. U hlavy mu seděl pes. Mokrá rozježená srst se mu leskla. Zvíře naklánělo hlavu ke straně, což mu dodávalo sklíčený a udivený výraz. Zároveň mělo čenich vystrčený dopředu a otevřenou tlamu. Člověk ho takřka slyšel výt.

Line spokojeně přikývla. Byl to dojemný snímek. Černý asfalt v popředí navíc poskytne grafikovi vhodnou plochu, kam bude moct umístit titulek a text.

„Kde je ten pes teď?“ zvedla hlavu. Čelní sklo bylo zevnitř orosené a zamlžené. Nahnula se vpřed a hřbetem ruky ho částečně otřela.

„Přijeli si pro něj z Falcku.“

„Přijela si pro něj asistenční služba?“

„Ano, Falck má ve městě na starosti péči o bezprizorní psy. Myslím, že se všem ulevilo, když si ho odvezli. Poslouchat ho bylo děsné.“

Line náhle něco napadlo. Pootevřela dveře auta, aby se rozsvítilo světýlko uvnitř.

„Kam ho odvezli?“

„Toho psa?“

„Jo. Kde je teď?“

„Řekl bych, že u nich na stanici. Tomteveien v Lisleby.“

Line vyskočila, ještě než domluvil.

„Kam jdeš?“

„Zajedu se na toho psa podívat.“

„Mám jet s tebou?“

Line zavrtěla hlavou.

„Počkej tady. Jistě brzy přijedou naložit tělo. To bys měl zdokumentovat. Zavolám, kdybych tě potřebovala.“

Přibouchla za sebou dveře, přeběhla ke svému autu a naťukala do navigace název ulice, který jí fotograf sdělil. Místo se nacházelo na druhém břehu řeky Glommy, kousek od centra. Podle přístroje měla cesta trvat jedenáct minut. Line tam byla za devět a půl.

Před velkou budovou s šedou fasádou z oceli a hliníku stál autojeřáb s motorem běžícím naprázdno. Jeho řidič právě smotal lano a ukládal ho do skříně pod ložnou plochou. Vzhlédl, když Line zajela vedle něj.

Vystoupila a usmála se na něj.

„To vy se ujímáte zatoulaných psů?“ oslovila ho a rychle si rukou poupravila rozcuchaný účes.

„Vám se nějaký zaběhl?“ opáčil muž a svlékl si pracovní rukavice.

„To zrovna ne,“ přiznala Line. „Ale chtěla jsem se zeptat, jestli bych se nemohla podívat na psa, kterého jste sem před chvílí přivezli z Heibergovy ulice.“

Stála v oranžové záři silných svítilen visících na zdi. Muž si ji přeměřil od světlých vlasů až po špičky prstů na nohou. Když se pak pohledem vracel, zastavil se na chvíli v úrovni jejího hrudníku. Nato přikývl.

„Na psa toho zavražděného?“

Line přitakala, představila se a vysvětlila, pro koho pracuje. Zpravidla se jí stávalo, že po sdělení této informace lidé zaujali jedno ze dvou stanovisek. Jakmile zjistili, že je novinářka, začali se buď chovat odmítavě, anebo se ukázalo, že mají k novinám, v nichž působí, pozitivní vztah. To byli ti, kteří VG denně četli u šálku kávy a spatřovali v rozmluvě s ní možnost být při tom a ovlivnit obsah následujícího vydání.

Muž před ní si prohrábl promočené vlasy.

„Chcete se na něj se mnou dojít podívat?“ zeptal se a pokývl ke garážím za sebou.

Line se usmála a následovala mechanika do haly, v níž ze stropu visely řady jízdních kol.

„Ztráty a nálezy,“ rozhodil muž rukama. „Drillo je tam uvnitř,“ ukázal na dveře na opačném konci prostoru.

„Drillo?“ podivila se Line.

„Ano, pojmenovali jsme ho tak,“ usmál se muž. „Protože je to přesně takový pes, jakého má Drillo.“

No jo, to je pravda, pomyslela si. Drillo, vlastním jménem Egil Olsen, někdejší trenér národního fotbalového mužstva, má taky chlupatého psa, přesně takového, jakého viděla na fotografově snímku. A pokud si dobře vzpomíná, i on pochází z Fredrikstadu. No vida, tak to mají ve městě ještě jednu celebritu.

Muž před ní otevřel dveře do další místnosti. Ta byla jen slabě osvětlená a rozdělená na čtyři zamřížované kotce s drátěnými dveřmi.

Pes v prvním kotci byl mohutný německý ovčák s šedým čenichem a prázdným pohledem. Apaticky zamrkal, než opět položil hlavu na packy.

V nejzazším kotci seděl pes, jehož osazenstvo stanice Falck stihlo pokřtít na Drilla. Pohled měl temný a sledoval veškeré mužovy i Lininy pohyby. Jeho oči vypadaly jako skleněné, hleděly skrze muže a Line, ale současně přímo na ně.

Line popošla až k pletivu. Pes uvnitř se zvedl a poklidně se přišoural blíž. Přiložila k pletivu dlaň. Pes se na ni zadíval a krátce začenichal, ocasem však nezavrtěl.

Muž k Line zezadu přistoupil.

„Chtěla byste k němu?“

Nepočkal na odpověď a rovnou vytáhl zástrčku, která drátěné dveře zajišťovala. Line vešla dovnitř. Pes se posadil a klidně na ni hleděl.

„Ahoj hafíku,“ pozdravila ho a podrbala ho pod tlamou. Pak mu zdvihla uši a jala se je zkoumat.

„Nevíte, jestli je očipovaný?“ zeptala se muže v montérkách.

Muž povytáhl koutek úst.

„Myslím, že na to ještě nikdo ani nestihl pomyslet,“ odvětil a přešel ke skříni. „Ale máme tu na to někde takovou mašinku.“

Než Line přestoupila do kriminalistické redakce, napsala jednou článek o možnostech identifikace psů. Existovaly dva způsoby: buď tetování na vnitřní straně ucha, nebo elektronické označení mikročipem, který veterinář aplikoval zvířeti injekčně na levou stranu krku nebo těsně nad levé rameno. Čip přitom obsahoval registrační číslo, které se dalo dohledat na internetu a díky němuž bylo možné vypátrat majitele.

„Tady je,“ pronesl muž a vytáhl přístroj podobající se čtečce čárových kódů v obchodech.

Line se pokusila mikročip nahmatat, protože by měl být uložený těsně pod kůží, avšak nenašla ho.

Muž vstoupil do kotce za ní a přejel čtečkou psovi nad krkem tam a zpátky. Čtečka zapípala a na displeji se objevilo patnácticiferné číslo: 578097016663510.

7

„Nech ji hořet,“ vyzval Wisting Suzanne.

Ta se právě skláněla nad svíčkou u nejzazšího stolku a chystala se ji sfouknout. Zarazila se a věnovala Wistingovi tázavý pohled.

„Posaď se na chvilku,“ pokračoval a došel k ní.

Suzanne na něj nechápavě hleděla, avšak sedla si. Plamínek svíčky jí rozzářil obličej. V oříškových očích měla kolem zorniček pazourkově šedé skvrnky, které odrážely světlo jako krystaly křemene.

Wisting zavřel oči a sebral odvahu, potom se posadil naproti ní. Když Suzanne udělala to, co provedl převozník na řece Hudson, nabyl Wisting dojmu, že mu odplouvá. Po otevření kavárny, o níž tak dlouho snila, jako by se změnila v jiného člověka, než byl ten, kterého si vpustil do života. Největší problém spočíval patrně v tom, že už prakticky vůbec nebývala doma. Kavárna se pro ni stala tím nejdůležitějším a samozřejmě si žádala své. Měla otevřeno šest dní v týdnu, dvanáct nebo čtrnáct hodin denně. Po finanční stránce do ní Suzanne investovala většinu prostředků, které získala prodejem svého domu poté, co se nastěhovala k Wistingovi, avšak nejvýznamnější investicí byl čas. Zaměstnávala sice několik lidí na výpomoc, ale většinu prací si zajišťovala sama, včetně úklidu a vedení účetnictví. Když začala s Wistingem bydlet, vyplnila tesknou prázdnotu, která ho přepadla po Ingridině smrti. Nyní se značná část oné prázdnoty vrátila. Zřídka mívali čas si promluvit a většinou pak spolu hovořili jen krátce, tak jako teď, po zavírací době.

Wisting natáhl ruce přes desku stolu a propletl své prsty s jejími. Nebyl si jistý, odkud by měl začít. Případ Cecílie mu dodnes dokázal přivodit bezesné noci, ovšem málokdy o něm mluvil.

„Před sedmnácti lety zmizela dívka jménem Cecílie Lindeová,“ spustil.

„Ten případ si pamatuju,“ přerušila ho Suzanne a rozhlédla se po prázdné kavárně, jako by na něco netrpělivě čekala. „Zrovna jsem se sem přistěhovala. Její otec byl Johannes Linde.“

Wisting přikývl. Johannes Linde byl čilý obchodník a developer, který se proslavil tím, že v polovině osmdesátých let založil vlastní oděvní značku. Každý druhý teenager chodil v jeho volném pleteném svetru značky Canes. Jeho dcera pózovala na mnoha prodejních plakátech jako fotomodelka.

„Měli venkovské sídlo u Ruglandu,“ pokračoval Wisting. „Trávili tam každé léto. Johannes, jeho manželka a děti Cecílie a Casper. Cecílii bylo tehdy dvacet let. Odpoledne v sobotu 15. července zničehonic zmizela.“

Světlo před nimi se neklidně třepotalo. Po svíčce stékal v tenoučkém pramínku vosk a na ubruse vytvářel rychle zasychající kaluž. Suzanne neodtrhla zrak od Wistingova pohledu a čekala na pokračování.

„Chvíli po druhé si šla zaběhat,“ vykládal dál Wisting. „Krátce před sedmou ji otec nahlásil jako pohřešovanou.“

Dům pod poryvem větru zapraskal. Do oken zabušil déšť.

„Toho léta bylo hrozné vedro,“ připomněl Wisting jen tak mimochodem. „Cecílie chodila běhat téměř denně. Běhávala daleko, ale neměla žádné stále trasy. Tamními lesy vede spousta turistických stezek a štěrkových cest, které s oblibou prozkoumávala, často bývala pryč i několik hodin. To nám ztěžovalo práci. Rodina se domnívala, že si někde zvrtla kotník nebo upadla a pohmoždila se, jenže v té době ještě nebyly mobilní telefony, takže by si nemohla přivolat pomoc. Hledali ji na nejbližších cestách, ale když ji nenašli, zalarmovali policii. Z našeho oddělení jsem s nimi mluvil jako první já a mým úkolem také bylo ji najít.“

Wisting na okamžik zavřel oči. Tehdy před sedmnácti lety úzce spolupracoval s Frankem Robekkem. Ten byl o rok mladší a chodil na policejní akademii o ročník níž. Wistingovi se s ním pracovalo dobře, jenže při vyšetřování Cecíliina případu se něco stalo. Robekk se stáhl a začal se věnovat jiným případům. Ani Wisting, ani ostatní kolegové mu to nezazlívali. Věděli, co v sobě dusí, a bylo jim jasné, že pro něj Cecíliino zmizení muselo představovat osobní utrpení.

„Hledali jsme ji celý večer i celou noc,“ navázal Wisting a myšlenky na Franka Robekka zaplašil. „Přijížděly nové a nové posily. Psovodi, civilní ochrana, Červený kříž, skauti, sousedé z okolních chat a další dobrovolníci. Po rozednění byl nasazen vrtulník. Cecílie několikrát zakončila běhání koupelí v moři, a proto byla oblast pátrání rozšířena i na pobřeží.“

„Našli jste ji po dvou týdnech,“ vybavila si Suzanne.

„Po dvanácti dnech,“ upřesnil s pokývnutím Wisting. „Někdo ji vyhodil do příkopu u askeskogenské silnice, ale už dávno předtím nám došlo, že se musela stát obětí trestného činu.“

„Jak to?“

Wisting stáhl ruce k sobě.

„Vždyť zmizela. Nikdo prostě jen tak nezmizí.“

Odkašlal si, jako by se chtěl zbavit překážky bránící vzpomínkám z někdejšího vyšetřování vyplout na povrch.

„Viděla ji spousta lidí, a jak se zpráva o jejím zmizení šířila, hlásili se nám svědci. Turisté, obyvatelé chat, děti a sedláci. Nejdřív běžela směrem na západ, k pláži Nalumstranda. Pak pokračovala po pobřežní stezce na východ a nahoru ke Gumserødskému statku. Tam veškeré stopy končily.“

Wisting si představil mapu, kterou měl tehdy pověšenou na stěně kanceláře a která byla posetá červenými puntíky značícími každého svědka, jenž Cecílii viděl. Jednotlivé body se daly spojit jako v dětských spojovačkách, a tak mohla policie rekonstruovat dívčinu osudovou cestu.

„V úterý ráno, tři dny po jejím zmizení, se na policejní stanici dostavil Karsten Brekke. Dočetl se o události v novinách, tak jako všichni ostatní. Když bylo po Cecílii vyhlášeno pátrání, byla na titulních stranách použita reklamní fotografie na svetry značky Canes.

„A ten ji viděl?“ zajímala se Suzanne.

„Ne, ale viděl člověka, o kterém se dalo předpokládat, že to byl pachatel,“ odvětil Wisting. „Brekke tehdy přijížděl s traktorem po hlavní silnici směrem na Stavern. Na křižovatce v místech, kde se štěrková cesta vedoucí od Gumserødského statku napojuje na silnici Helgeroaveien, zahlédl bílý Opel Rekord se skvrnami rzi. Auto mělo otevřený zavazadlový prostor a po cestě popocházel muž.“

Wisting si dodnes pamatoval popis, který jim Brekke poskytl. Ze sedadla traktoru měl dost času si cizího člověka prohlédnout. Dotyčný měl na sobě bílé tričko a džíny. Tmavé vlasy s hustými kotletami. Široký obličej, mohutná brada. Oči posazené blízko sebe a na čele vrásky, jako by mu cosi dělalo starosti. Nejdůležitější ze všeho byly ale dva detaily: v jednom místě měl prý jakoby vpadlý nos a z koutku úst mu visel cigaretový nedopalek.

Wisting tehdy poslal na místo výjezdovou skupinu techniků. Ti ve snaze objevit něco, co by se dalo analyzovat, okolí křižovatky pečlivě pročesali. V igelitových sáčcích, do nichž se ukládaly zajištěné předměty, si přivezli mimo jiné tři nedopalky.

„Našlo se ještě něco,“ přerušila ho Suzanne. Očividně si vybavovala další podrobnosti případu. „Kazetový přehrávač nebo něco takového, že?“

„Cecíliin walkman,“ přikývl Wisting a pomyslel si, jak se doba během uplynulých let změnila. Teď si hudbu stahujeme bezdrátově do mobilů, které jsou vlastně spíš vyspělými počítači. Tehdy si ji člověk musel přehrávat na kazetách.

„Ten k nám dorazil téhož odpoledne,“ pokračoval. „Cecílie vždycky při běhání poslouchala hudbu. To se zmiňovalo i v novinách. Ten walkman našly dvě holčičky v příkopu u silnice číslo 302, těsně u příjezdové cesty k zámku Fritzøehus.“

„To je prakticky na druhé straně města.“

„Ne tak úplně, ale rozhodně to nebylo logické místo, vzhledem k Cecíliině trase a ke Kuřákovi.“

„Ke Kuřákovi?“

„Tak ho novináři pokřtili, když se doslechli o Brekkeho výpovědi. Říkali jsme mu potom tak i my.“

Wisting přejel rukou po desce stolu.

„Ale to je jedno. Nebylo pochyb o tom, že to byl Cecíliin walkman.“

Wisting polkl. Při líčení starého případu se mu stále jasněji vybavovaly další podrobnosti. Žlutá devadesátiminutová kazeta značky AGFA.

„Cecílie na ní měla napsané svoje iniciály, CL, a název pořadu, který si na ni z rádia nahrála. Poprush.“

Wisting znovu polkl a všiml si, jak se Suzanne zavrtěla. Pamatovala si ten případ a bylo jí jasné, co přijde na řadu nyní. Jakmile se tehdy ta zpráva rozšířila, byly jí plné všechny noviny.

„Kriminalističtí technici neměli pořád moc stop. Prozkoumali Cecíliin walkman, jestli na něm nenajdou otisky prstů, avšak našli otisky jen jediného člověka.“

„Cecíliiny.“

Wisting přikývl a vzdychl.

„Walkman mi ležel tři dny v kanceláři, než mě vůbec napadlo přehrát si kazetu, která v něm byla.“

8

V jedné z kanceláří na stanici asistenční služby Falck se shromáždili čtyři lidé. Špinavé montérky mužů stojících okolo Line páchly olejem a kovem. Všichni čtyři chtěli stejně horlivě zjistit, kdo je onen mrtvý majitel psa.

Jeden z mladších mužů věděl, jak se mají nalogovat na internetovou stránku, na níž měli zaměstnanci přístup k databázi trvale označených domácích zvířat. Tlačítka klávesnice, kterou měl nyní před sebou, byla zahnědlá od umazaných prstů věnujících se po manuální práci kancelářským činnostem. Připojování do databáze mu trvalo věčnost.

Line pohlédla na hodinky. 23:27. Stanovila si, že bude hodinu sbírat informace a potom zavolá do redakce a poví jim, co zjistila. Zbude jí tím pádem něco přes třicet minut na sepsání článku.

„Tak,“ byl konečně připraven onen mladý muž. „Máte to číslo?“

Jedním prstem vyťukával číslice, které mu Line postupně diktovala. Pak zmáčkl klávesu Enter a za okamžik se na obrazovce objevila odpověď.

Jonas Ravneberg

W. Blakstada 78

1630 Gamle Fredrikstad

„Víte, kdo to je?“ zeptala se mužů.

Ti svorně zavrtěli hlavami. Linina naděje, že ovládne titulní stránku, opět klesla.

„Erik.“

„Majitel toho psa.“