LEDA

2021

Copyright © Robert Kotzian, 2021

Cover © René Senko, 2021

© LEDA spol. s r. o., 2021

ISBN 978-80-7335-746-7

OBSAH

1. Úvodem 9

2. Politické neziskovky 15

2.1. Proměny bitevního pole 18

2.2. Soukromoprávní a veřejnoprávní neziskové organizace 20

2.3. Politické cíle některých neziskových organizací 24

2.4. Politické neziskové organizace a politické neziskovky 26

2.5. Jak odlišit politické neziskovky od politických neziskových organizací 29

2.5.1. Ideové zaměření 30

2.5.2. Radikalita 40

2.5.3. Strategie boje 41

2.5.4. Shrnutí 48

2.6. Zaměření politických neziskovek 50

2.6.1. Lidskoprávní politické neziskovky 51

2.6.2. Multikulturalistické politické neziskovky 63

2.6.3. Environmentalistické politické neziskovky 76

2.6.4. Sociálně-inženýrské politické neziskovky 89

2.6.5. Antidiskriminační politické neziskovky 103

2.6.6. Šedá zóna 126

2.6.7. Dopady multikulturalismu 134

2.6.8. Shrnutí 140

3. V síťování je síla 143

3.1. Sítě politických neziskovek 147

3.1.1. Národní sítě 147

3.1.2. Nadnárodní sítě 148

3.2. Nadnárodní politické neziskovky 156

3.3. Společenská odpovědnost 158

3.4. Progresivistická hydra 164

3.4.1. Systém progresivistické hydry 165

3.4.2. Šátková kauza 167

3.4.3. Vyšetřování služby Frontex 180

3.4.4. Politické neziskovky a ESLP 188

3.5. Shrnutí 195

4. Sféry působení 197

4.1. Obce, města a kraje 200

4.1.1. Místní samosprávy a migrační politika 200

4.1.2. Přímé financování měst 202

4.1.3. Příklady 204

4.1.4. Shrnutí 207

4.2. Školy 208

4.3. Ostatní 211

4.4. Shrnutí 217

5. Závěr a co s tím 219

1. ÚVODEM

Politika ovlivňuje život každého bez ohledu na to, jestli se o ni zajímá, nebo je mu lhostejná. Minulé století přineslo dva tyranské režimy, které jsou, alespoň pokud jde o Evropu, díky Bohu za námi. Zlo je však velmi přizpůsobivé a často se tváří jako dobro, zejména když hrozí otravou celého systému. Poznat jeho faleš je klíčovým úkolem, chceme-li nadále žít ve svobodě, relativním bezpečí a bohatství. Jedním z takových nebezpečí naší doby, které trpělivě pracuje, je nové pojetí marxistických schémat myšlení – neomarxismus. Nemění se ovšem jen tváře zla, ale také povaha aktérů politického dění a politických arén, kde probíhají zápasy o naši budoucnost. Naší pozornosti by nemělo unikat, že kromě politických stran a politiků usilují o politický vliv na společnost také tzv. politické neziskovky. Jako houby po dešti se začaly objevovat v reakci na kontrakulturu 60. let minulého století. V zemích střední a východní Evropy stejný proces následoval s určitým zpožděním po pádech komunistických režimů.

Touto knihou chci přispět do debaty o tom, co politické neziskovky vlastně jsou a jak se účastní politického dění. Toto téma je natolik rozsáhlé, že se zde zdaleka nemohu zabývat všemi aspekty jejich fungování a působení. Věřím však, že to podstatné se dozvíte. Nezabývám se vysloveně extremistickými politickými neziskovkami. Ty sice naplňují kritéria, která pro politické neziskovky navrhuji, jsou však natolik zjevným nebezpečím, že jim v tomto textu není třeba věnovat zvláštní pozornost. Mým cílem je poskytnout čtenáři vhled do světa takových politických neziskovek, které se neobjevují v hledáčcích protiextremistických útvarů, a přesto jsou pro naši společnost nebezpečím – pro svou nenápadnost možná o to větším. Působí jako jakýsi spodní proud, jenž plíživě a systematicky rozleptává západní civilizaci. Pečlivě si budují image odborných, humanitárně, ekologicky apod. zaměřených obecně prospěšných organizací. Jejich působení je však rozvratné.

Nic z toho, co zde píšu, neznamená, že bych byl nepřítelem neziskového sektoru. Právě naopak. Vážím si aktivit naprosté většiny neziskových organizací. Sdružují lidi podle společného zájmu (kroužky pro děti, kluby chovatelů, střelců, rybářů, sportovců, milovníků deskových her, radioamatérů a mnoha a mnoha dalších), poskytují mnohdy nenahraditelnou sociální péči, pomáhají lidem na ulici, pomáhají lidem vymanit se ze závislostí, pomáhají lidem s různými nemocemi a postiženími atd. V jistém ohledu tuto knihu píšu na jejich obranu, protože na nich někdy nespravedlivě ulpívá část toho, co je vytýkáno politickým neziskovkám.

2. POLITICKÉ NEZISKOVKY

Co je to vlastně politická neziskovka? Jak se liší od ostatních neziskových organizací? Odpověď na tyto otázky je základním cílem této kapitoly. V zájmu zjednodušení výkladu se zpočátku spoléhám na čtenářovo intuitivní chápání pojmu „politická neziskovka“. Některé neziskové organizace mají politické cíle a tvoří tak skupinu politických neziskových organizací. Podmnožinou politických neziskových organizací jsou politické neziskovky, které jsou tématem této knihy. V podkapitole 2.5 navrhuji tři kritéria, která umožňují jejich odlišení od ostatních politických neziskových organizací.

2.1. Proměny bitevního pole

Možná to tak nevypadá, ale prožíváme tvrdý zápas o západní civilizaci, ke které patříme. Neřinčí při tom zbraně, neteče krev. Tento zápas probíhá v kulturní a politické rovině. V různých podobách a intenzitách probíhal patrně vždy. Je to v zásadě přirozený a nevyhnutelný děj. Západní civilizace stojí na židovsko-křesťanském hodnotovém základě. Je pro ni charakteristická individuální svoboda, demokracie, vláda práva, rovnost před zákonem, omezená moc státu, tržní hospodářství, ale také odpor k utopiím, tj. představám, že zlo lze ze světa odstranit politickými prostředky a nastolit tak „ráj na zemi“. Západní civilizaci chápejme v kulturně-politickém slova smyslu, nikoli geograficky, tedy nikoli jako něco, co může existovat pouze v euroatlantickém prostoru.

Dnešní zápas o západní civilizaci je v některých ohledech jiný. Dynamicky se rozvíjející informační a komunikační technologie jej v nevídané míře urychlily a globalizovaly. Přebujelost lidských práv a některých mezinárodních institucí komplikuje hájení hodnot západní civilizace. Nikdy jsme ve srovnatelné míře nemuseli čelit snahám o tak hluboké ovládnutí vědomí člověka jako dnes. Zkušenost nacismu a komunismu velí zlu chovat se odlišně, mazaněji, neslyšně a bojovat nejlépe tam, kde je nikdo nečeká. Důležitým aktérem na tomto proměněném a stále se měnícím bitevním poli jsou právě politické neziskovky.

Politické neziskovky nejsou silou stojící za pomyslnými hradbami a hrozící brzkým svedením kataklyzmatické bitvy. Jsou uvnitř hradeb. Působí jinými metodami než politické strany a politici a v jiných sférách. Vytvářejí trpělivý a trvalý tlak směrem k radikální proměně západní společnosti. Jsou vodou omílající kameny v potoce a pomalu měnící jejich tvar k nepoznání. I zde platí, že s jídlem roste chuť. Proto tento proud pomalu, ale jistě sílí a stále více zkouší, co si může dovolit.

2.2. Soukromoprávní a veřejnoprávní neziskové organizace

Neziskové organizace jsou zakládány za určitým více či méně přesně vymezeným účelem, ne však za účelem tvorby hospodářského zisku. Za účelem tvorby zisku jsou zakládány obchodní společnosti[1]. Právní formou neziskové organizace je nejčastěji spolek, ale také zapsaný ústav, nadace či nadační fond nebo obecně prospěšná společnost[2]. Neziskovými organizacemi jsou také politické strany a hnutí[3]. Přísně vzato jsou neziskovými organizacemi i státní orgány, protože ani ty nejsou zřízeny za účelem tvorby zisku. Jejich nestrannost a nepolitičnost je zpravidla dána právními předpisy. Přesto existuje několik excesů. Známým příkladem je Agentura pro sociální začleňování, která je odborem Úřadu vlády České republiky[4].

Pokud státní orgány jednají politicky, jde buď o selhání jednotlivců z těchto organizací, nebo to vyplývá z právního předpisu. Zpolitizovaným právním předpisem[5] je například zákon č. 134/2016 Sb., o zadávání veřejných zakázek, ve znění účinném od 1. 1. 2021. Do tohoto zákona, který reguluje vynakládání více než 600 miliard Kč[6] z veřejných rozpočtů ročně, byla vložena právní úprava tzv. odpovědného zadávání veřejných zakázek, kterým se míní sociálně odpovědné zadávání, environmentálně odpovědné zadávání a inovace. Ministerstvo práce a sociálních věcí už vytvořilo organizační složku nazvanou Institut odpovědného zadávání[7], jejíž výstupy zřetelně ukazují, že je třeba se obávat, že prostřednictvím právního institutu odpovědného zadávání budou financovány environmentalistické koncepty jako například tzv. cirkulární ekonomika nebo etické nakupování[8]. Právní institut odpovědného zadávání se pravděpodobně stane jedním z nástrojů nepřímého financování politických neziskovek. Veřejná kontrola těchto úniků veřejných prostředků do politických neziskovek bude obtížná, protože v celé mase více než 600 miliard Kč ročně se bude jednat jen o malou část veřejných zakázek rozprostřených napříč celou zemí. Přesto může v souhrnu jít o významný objem peněz.

Politické neziskové organizace a tím i politické neziskovky, o nichž je tato kniha, mají soukromoprávní povahu[9]. Existují veřejnoprávní výjimky[10], kterými se však pro jejich ojedinělost nemá význam samostatně zabývat. V naprosté většině případů jsou politické neziskové organizace založeny konkrétní skupinou lidí, tj. fyzických osob. Mohou však existovat i politické neziskové organizace založené státem, krajem či obcemi[11].

1. [1] Jak ovšem dále uvádím, i obchodní společnosti někdy fungují jako součást toho, co v kapitole 3.4. nazývám „progresivistická hydra“.

2. [2] Obecně prospěšné společnosti není od 1. 1. 2014, kdy nabyl účinnosti nový občanský zákoník, možné zakládat. Jejich roli převzal zapsaný ústav. Obecně prospěšné společnosti založené do 31. 12. 2013 však existují nadále.

3. [3] Právní řád zná i různé další druhy právnických osob, které vznikly za různými účely. Jejich přehled je nad rámec této knihy.

4. 4

Odbor lidských práv a ochrany menšin. Vláda České republiky [online]. [cit. 28. 2. 2021]. Dostupné z: https://www.vlada.cz/cz/ppov/zmocnenec-vlady-pro-lidska-prava/organizace-sekce-lp/organizace-sekce-lidskych-prav-107606/

5. [5] Každý právní předpis je výsledkem politického procesu (byť u právních předpisů přicházejících z Evropské unie lze hovořit o mnohem významnějším podílu byrokracie na jejich vzniku). Nám nicméně jde o právní předpisy, které následně nutí státní orgány, jež by měly být politicky neutrální, k politicky nikoli neutrálnímu chování.

6. [6] Číslo udává objem trhu veřejných zakázek. Srov. Výroční zpráva o stavu veřejných zakázek v České republice za rok 2019 [online]. Praha: Ministerstvo pro místní rozvoj České republiky, 2020 [cit. 10. 1. 2021]. Dostupné z: http://portal-vz.cz/vyrocni-zpravy-a-souhrnne-udaje-o-verejnych-zakazkach/vyrocni-zpravy-o-stavu-verejnych-zakazek/

7. 7

Institut odpovědného zadávání [online]. Praha: Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky [cit. 10. 1. 2021]. Dostupné z: https://institut.sovz.cz/

8. [8] Odpovědné veřejné zadávání. Metodika. [online]. 2. doplněné vydání. Praha: Ministerstvo práce a sociálních věcí České republiky, 2019 [cit. 10. 1. 2021]. ISBN 978-80-7421-200-0. Dostupné z: http://sovz.cz/wp-content/uploads/2019/09/sovz_metodika_2doplnene-vydani_web.pdf

9. [9] Mezi politické neziskovky však nezařazuji politické strany ani hnutí.

10. [10] Některé veřejnoprávní instituce jsou natolik politicky zatížené a aktivní ve smyslu, v jakém o politické aktivitě píšu u politických neziskovek, že je lze k politickým neziskovkám přirovnávat. Příkladem může být již zmíněná Agentura pro sociální začleňování, Sociologický ústav Akademie věd České republiky (viz kapitola 4.3.) nebo Katedra environmentálních studií Masarykovy univerzity (viz kapitola 4.3.).

11. 11

Například Integrační centrum Praha bylo založeno hlavním městem Prahou. Srov. Integrační centrum Praha [online]. [cit. 22. 2. 2021]. Dostupné z: https://icpraha.com/

2.3. Politické cíle některých neziskových organizací

Praktickým cílem politické činnosti je vliv na správu věcí veřejných. Hlavními hráči na politické scéně jsou politické strany, ale spektrum politických aktérů je pestřejší. Vedle politických stran působí v politické sféře také některé neziskové organizace.

Neziskových organizací existuje ohromné množství, ale jen některé mají politické cíle. Například neziskové organizace pečující o lidi s určitou lékařskou diagnózou, neziskové organizace sdružující včelaře nebo zájemce o deskové hry zjevně politické cíle nemají, zatímco Institut pro politiku a společnost[12], Brno+[13] nebo Mladí sociální demokraté[14] naopak zjevně politické cíle mají. Lze o nich proto říct, že jsou to politické neziskové organizace. Za politické cíle budeme považovat ty, které směřují (přímo nebo nepřímo) mimo členskou základnu neziskové organizace, a to ke společenským změnám, případně k udržení stavu společnosti. Politické cíle mají také politické strany, protože to je jejich smysl. Jinými slovy, politické neziskové organizace jsou ty, jejichž cíle lze připodobnit k cílům politických stran. Zatímco cíle politických stran, jejich politický program, jsou většinou komplexní, protože se věnují všem aspektům politiky (daně, bezpečnost, sociální politika atd.), politické neziskové organizace se často zaměřují jen na relativně úzce vymezenou část společenského života.

Prvním rozlišovacím znakem politických neziskových organizací je jejich soukromoprávní povaha (tj. nejde např. o státní, krajské ani obecní orgány). Jejich druhým rozlišovacím znakem je političnost cílů, tedy že mají politické cíle a svými (politickými) aktivitami k nim směřují. Jestli to, že jejich cíle jsou politické, otevřeně přiznávají nebo zakrývají, není rozhodující. Souhrnně řečeno, politické neziskové organizace jsou soukromoprávní neziskové organizace s politickými cíli.

1. [12] Institut pro politiku a společnost [online]. [cit. 5. 3. 2021]. Dostupné z: https://www.politikaspolecnost.cz/

2. [13] Spolek, jehož spoluzakladatelem a předsedou je autor. Srov. Brno+ [online]. [cit. 5. 3. 2021]. Dostupné z: https://www.brnoplus.cz/

3. [14] Mladí sociální demokraté [online]. [cit. 5. 3. 2021]. Dostupné z: https://www.mladi.cz/

2.4. Politické neziskové organizace a politické neziskovky

Komunismus byl komunistickým režimem považován za vědecký, tj. za vědecké poznání. Politické zpochybnění komunismu bylo nepřípustné, protože zpochybňovat v politické debatě vědecké, tedy objektivní poznání nedávalo smysl. Bylo by to jako politicky zpochybňovat fyzikální zákony. Stejně tak některé neziskové organizace, přestože mají politické cíle a aktivity, političnost svých cílů popírají. Namísto toho své cíle formulují oklikou nebo s použitím pojmů, které politickou podstatu cílů maskují do zdánlivě věcných či dokonce morálních témat. Je vcelku lhostejné, zda tak činí záměrně, nebo nevědomky. Typická témata těchto neziskových organizací jsou multikulturalismus, boj s klimatickými změnami, sociální spravedlnost apod. Nikoli překvapivě patří takové politické neziskové organizace do levicově pokrokářské části politického spektra.

Ne všechny neziskové organizace věnující se ochraně životního prostředí jsou nutně politickými neziskovkami. Ochranou přírody se lze ve spolkové činnosti zabývat různě. Chodí-li spolek s dětmi do lesa čistit studánky a učí je úctě k přírodě, politiku nedělá. Pokud však aktivisté chodí po ulicích a požadují planetární klimatickou spravedlnost nebo pokud terorizují obce a města obstrukcemi dopravních staveb, politiku dělají. Samozřejmě lze najít řadu příkladů stojících někde mezi těmito dvěma póly, ale to bych zacházel do zbytečných podrobností.

Mezi politickými neziskovými organizacemi jsou tedy takové, které kromě toho, že své politické zaměření (až na výjimky) popírají, jsou orientovány levicově pokrokářsky, tedy progresivisticky. Cíle takových politických neziskových organizací směřují proti západnímu způsobu života, proti tržnímu hospodářství, proti národním státům atd. Na rozdíl od pravidelně volených politiků a politických stran nejsou prakticky pod žádnou veřejnou kontrolou. Přitom mají politické cíle a jsou často financovány z veřejných rozpočtů. V následující kapitole navrhuji tři kritéria umožňující rozlišit mezi „politickou neziskovou organizací“ a „politickou neziskovkou“. Připouštím, že „politická neziskovka“ je označení hovorové, možná trochu pejorativní, ale vžité a vcelku přiléhavé. Uznávám, že při četbě může být poněkud náročné neustále rozlišovat mezi „politickou neziskovou organizací“ a „politickou neziskovkou“, ale věřím, že pozorný čtenář se s tím srovná.

2.5. Jak odlišit politické neziskovky od politických neziskových organizací

V naprosté většině případů budou politické neziskovky právnickými osobami. V některých případech se však může jednat o neformální uskupení[15], tzv. místní skupiny[16], ad hoc platformy apod. To, zda je politická neziskovka formálně založená právnická osoba, nebo nikoli, není podstatné.

2.5.1. Ideové zaměření

Prvním kritériem pro rozpoznání politické neziskovky je určité ideové zaměření, což je problém se dvěma rozměry. Jeden rozměr je pravo-levé dělení v oblasti ekonomické. Vlevo najdeme méně osobní svobody a odpovědnosti, více regulací, vyšší daně a více přerozdělování. Vpravo více osobní svobody a odpovědnosti, méně regulací, nižší daně a méně přerozdělování. Druhý rozměr ideového zaměření je pravo-levé dělení v oblasti společenských hodnot. Na pravém konci osy společenských hodnot je konzervatismus, na levém konci utopismus a hodnotový relativismus. Cíle politických neziskovek, kterými se zabýváme, jsou levicové v oblasti společenských hodnot, a to radikálně. Silně levicová orientace v oblasti společenských hodnot bývá nazývána také jako neomarxismus, pokrokářství či progresivismus.

Katarze první světové války pomohla zplodit dva krvavé totalitní režimy, komunismus a nacismus. Absolutní zlo holocaustu i komunistické vyhlazovací metody se téměř vymykají lidskému chápání. Nacismus byl poražen ve druhé světové válce. Komunismus se však jako smrtící infekce dál šířil po celém světě. Terorizoval a vraždil desítky let po válce. V obecném povědomí stále přežívá zhoubná teze o komunismu jakožto v zásadě krásné myšlence, která je však neuskutečnitelná, nebo se její uskutečnění zatím nepodařilo. Francouzský politolog Alain Besançon napsal: Komunistická idea znetvořila princip reality a morálky do té míry, že mohla skutečně přežít 85 milionů mrtvol… Komunismus je zvrácenější než nacismus v tom, že nežádá, aby se člověk stal zločincem vědomě, ale využívá obecného ducha spravedlnosti a dobroty k šíření zla.[17] Je třeba otevřeně říkat, že nejen komunismus, ale i samotný marxismus je scestný a z podstaty zlý. Jinak řečeno, že marxismus nelze uskutečnit poučeně a dobře. Totéž platí pro všechny jeho variace včetně neomarxismu.

Někteří marxisté si už na počátku 20. století začali uvědomovat, že komunismus nelze nastolit revolucí dělnické třídy, která nepochopila nutnost „osvobození se“ v revolučním běsu. Dělníci si byli vesměs vědomi, že komunisty tolik nenáviděný kapitalismus přinesl prosperitu většímu množství lidí než kterýkoli jiný systém. Vítali, že řadě z nich umožňoval etablovat se ve střední třídě. Odpověď na toto rozčarování klasických marxistů nalézají v první polovině 20. století tzv. marxisté kulturní neboli neomarxisté. Jejich myšlenky významně nabyly na vlivu během „květinových“ 60. let 20. století. Podle jednoho z prvních kulturních marxistů, italského komunisty Antonia Gramsciho (1891–1937), si dělníci svůj útlak neuvědomují, protože jsou indoktrinováni křesťanstvím a buržoazním, západním systémem hodnot, které jim zabraňují rozpoznat, že jsou utlačováni[18]. Pro klasické, ekonomické marxisty byl nepřítelem kapitalismus. Neomarxisté nenávidí kapitalismus neztenčenou měrou, jsou však přesvědčeni, že revoluci nezlomně stojí v cestě západní kultura a křesťanské vidění světa. Daleko více než revoluci ekonomickou proto požadují revoluci kulturní. K tomu potřebují nový proletariát, protože dělnická třída jako hybatel revolučních změn selhala. Pěšáky v boji se západní kulturou a budoucími proletáři jsou pro ně různé menšiny s různě definovanou identitou – ženy utlačované tradiční rodinou, většinovou společností diskriminované etnické menšiny, nelegální imigranti, sexuální menšiny utlačované společenskými konvencemi, děti utlačované autoritářskou morálkou a další.

Neomarxismus není nějakou méně nebezpečnou neboli „light“ verzí klasického marxismu. Je minimálně stejně tak nebezpečný. A dost možná, že pro svou radikalitu ještě nebezpečnější. S krvavostí komunistických režimů, které ideologicky stály na klasickém marxismu, máme živou a trpkou zkušenost. Neomarxismus prozatím – a naštěstí – nikde na světě nedosáhl obdobné síly. Nicméně na mnoha skutečnostech již dnes můžeme vidět, že nebezpečím je.

Neomarxismus jde dál než klasický marxismus, až k samotné podstatě člověka. Jednou z podob neomarxismu je genderová teorie, podle níž biologické pohlaví představuje diktaturu přírody[19], od které musíme být osvobozeni. Utlačovatelská západní kultura musí být demograficky rozvrácena masivním přílivem imigrantů z nezápadního prostředí. Jestliže se proletariát neobětoval, aby očistil lidstvo od hříchů a zkaženosti navozených soukromým vlastnictvím, lze to napravit tím, že bude obětována celá západní civilizace s její kulturou a historií. Z této kolosální oběti vzejde spása v podobě všelidského bratrství.[20] Nový proletariát neomarxistů je komplexní a relativně proměnlivá složenina různě definovaných skupin, které je třeba osvobodit od útlaku tvořeného společenským systémem západní civilizace. Ve snaze osvobodit člověka od tlaků civilizace, kterou si údajně sám proti sobě zbudoval, snaží se liberální neomarxisté rozložit jakoukoli autoritu.[21]

Neomarxista a významný představitel tzv. Frankfurtské školy Herbert Marcuse (1898–1979) napsal: Bezpečně můžeme říci, že tradiční revoluční idea a tradiční revoluční strategie skončily… to, co musíme provádět, je jistý druh prostupujícího a rozprostřeného rozkladu systému.[22] Jeden z protagonistů kontrakultury 60. let 20. století Charles Reich (1928–2019) ve své knize „Zelenání Ameriky“ už v roce 1970 napsal: Přichází revoluce. Nebude jako revoluce minulosti. Bude vycházet z jednotlivců a z kultury a změna společenského systému nastane až jako poslední krok. Nebude vyžadovat použití násilí a nelze jí úspěšně čelit násilím. Toto bude revoluce nové generace.[23] Levicoví intelektuálové, jako byli Herbert Marcuse nebo Charles Reich, utvářeli ty, kdo byli v 60. letech 20. století na západních univerzitách studenty. Tito tehdejší studenti dávno dospěli, stali se součástí establishmentů a pomohli stvořit současnou, tzv. novou levici.

Dávat rovnítko mezi ideologii nové levice a neomarxismus má své kritiky24, 25, přesto je to v pořádku. Neomarxismus je souhrnné označení pro koncepce, které se na základě nových interpretací marxismu snaží formulovat nové projekty politické činnosti[26]. Námitky, že není přiléhavé označovat ideologii tzv. nové levice jako neomarxistickou, nepřekvapivě nacházíme především u autorů hodnotově levicových[27]. Snaha smýt ze sebe jakékoli odkazy na marxismus je pragmatická. V zemi se čtyřicetiletou komunistickou zkušeností totiž nálepka (neo)marxisty na prestiži nikomu nepřidá.

Politické neziskovky můžeme směle označovat jako neomarxistické. Existují však politické neziskové organizace, které je obtížné označit přímo jako neomarxistické, ale které současně nelze z okruhu politických neziskovek zcela vyřadit. Jsou to organizace pohybující se z tohoto hlediska v jakési šedé zóně mezi politickými neziskovými organizacemi a politickými neziskovkami. Mezi politické neziskovky je nelze jednoznačně zařadit, protože buď nejsou čistě neomarxistické, i když se vyznačují aktivistickým úsilím o společenský pokrok (tzv. progres), nebo nesplňují některá další kritéria, která pro odlišení politických neziskovek od politických neziskových organizací navrhuji. Více k této šedé zóně v kapitole 2.6.6. Proto je v souvislosti s politickými neziskovkami vhodnější namísto o neomarxismu hovořit o ideologizovaném společenském pokroku, tj. o pokrokářství neboli progresivismu. To je pojem, který zahrnuje neomarxismus i onu šedou zónu. Progresivisté dovedným způsobem pracují s konceptem lidské svobody. Požadavkem větší svobody zdůvodňují nutnost oprostit se od všeho, co nás svazuje s minulostí… Jsou přesvědčeni, že člověk bude tím svobodnější, tím autentičtější, originálnější a kreativnější, čím více bude zbaven veškerého dědictví. Je třeba oprostit ho od všeho, co si on sám dobrovolně nevybral, ať už se jedná o normy chování, o sdílenou kulturu, o jakoukoliv formu náležení a příslušnosti, národní počínaje a sexuální konče.[28]

Společenský život lze ovšem málokdy zachytit do přesných definic. Hovoříme-li tedy o progresivismu u politických neziskových organizací, ne vždy to platí pro všechny jejich aktivity a členy. Pokud tedy navrhuji definici politické neziskovky, navrhuji teoretický model, který na některé z těchto subjektů sedí zcela, na některé z převážné části a na některé jen v malé míře.

Určitý problém v náhledu na politické neziskovky může přinášet i to, že neomarxismus se, ostatně jako mnohá jiná zla, může na jeden či více prvních pohledů tvářit jako dobro. Například členové některých charitativních organizací mohou ve své upřímné dobrotě dělat něco, co se jim jeví jako prospěšné, ačkoli tím mohou nepřímo podporovat zlo neomarxismu. I když to nikoho neomlouvá, měli bychom vědět, že nám primárně má jít o střet s progresivistickou ideologií a teprve sekundárně o střet s konkrétními lidmi (aktivisty).

Politické neziskovky jsou prakticky vždy levicové také v nazírání na ekonomické otázky. To však neznamená, že jiné subjekty uvažující levicově v oblasti ekonomiky jsou vždy také progresivistické, tj. levicové, i v oblasti společenských hodnot. Obdobně kritický postoj k politickým neziskovkám má i řada lidí, jejichž pohled na ekonomické otázky je středový až levicový. Jakkoli se to může jevit jako vnitřně rozporné[29], existují subjekty s orientací, kterou lze označit jako levicově-konzervativní, tedy subjekty, které i přes svou levicovost v oblasti hospodářské politiky nejsou levicové v oblasti společenských hodnot, tj. progresivistické. Nebylo by fér hodit je do jednoho pytle s politickými neziskovkami.

To, co nás zajímá, jsou politické neziskové organizace nepřátelské vůči západnímu způsobu života, tedy politické neziskovky se svou suitou apologetů[30]. Západním způsobem života rozumím tržní hospodářství, uznání hodnoty národního státu a hodnotový systém vycházející z židovsko-křesťanských tradic[31]. Lze shrnout, že prvním kritériem pro odlišení politických neziskovek od ostatních politických neziskových organizací je jejich progresivistické ideové zaměření.

2.5.2. Radikalita

2.5.3. Strategie boje

2.5.4. Shrnutí

3. 17

4. 18

5. 19

7. 21

Tamtéž.

10. 24

14. 28

16. 30

19. 33

20. 34

21. 35

22. 36

24. 38

27. 41

30. 44

Tamtéž.

Table of Contents

1. Úvodem

2. Politické neziskovky