Knihy Jakuba Hozy

v nakladatelství Mystery Press

Nathaniel Darnsworn

Jako sama smrt

Divadlo mrtvých

Sochaři masa

Strašák

Do pekla a zpět

Spálená země

Solar

Bez návratu

Připravujeme

Projít ohněm

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jakub Hoza, 2025

Cover Illustration © Dominik Broniek, 2025

Cover Art © Jan Kravčík, 2025

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2025

ISBN 978-80-7588-761-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-762-7 (mobi)

Pro všechny, kteří se ohánějí nabroušenou ocelí a udržují umění boje chladnými zbraněmi při životě.

Jsme jedné krve, vy a já.

Pamatuj, že duel je čímsi jako posvátným rituálem, nejvyšší zkouškou šermíře. Jako k takovému je k němu nezbytné přistupovat s náležitou pokorou, úctou a se ctí. Pokud ovšem tvůj protivník opomene stanovit podmínky, je to ryze jeho problém.

mistr Torres

Obsah

První dějství LOVCI A KOŘIST

Druhé dějství SVĚDECTVÍ MRTVÝCH

Třetí dějství S LUCERNOU NEBO PYTLEM HLAV

Čtvrté dějství PLES MASEK

Páté dějství STARÉ RÁNY

Šesté dějství LOTŘI V DOMĚ

Sedmí dějství BEZ MILOSTI

Osmé dějství ZOUFALÉ ČINY

Deváté dějství NA ROZCESTÍ

O autorovi

První dějství

LOVCI A KOŘIST

Wiegelt se znechuceně naklonil vsedle koně aodplivl si. Nebyl si jistý, jestli je mu zle zdlouhé jízdy, ze společníků nebo ze sebe samotného.

Jak jsem, uvšech bohů, mohl skončit vtéhle společnosti? táhlo mu hlavou. Přitom vše vypadalo tak slibně. Správně nastartovaná vojenská kariéra kapitánova pobočníka apak se to vjediném okamžiku celé zvrtlo. Na převoz žoldu si počkala dobře připravená avyzbrojená skupina lapků.

Jak se ukázalo, nebyla připravená dostatečně. Po krvavé řeži zůstali naživu jen Wiegelt azraněný kapitán. Přesně vtom okamžiku se projevila Wiegeltova životní láska, ato láska ke zlatu. Mohl by si přitom užívat za plukovní žold, jenom kdyby…

Zkrátka ajednoduše, ještě než si kapitán utáhl provizorní obvaz kolem hluboké rány ve stehně, vyřízl mu zezadu Wiegelt druhý úsměv od ucha kuchu ašťastně ujížděl splukovní pokladnou do západu slunce.

Žil si jako král, ale jen chvíli. Zlaťáky se rozkutálely mnohem dřív, než čekal. Hýření apovětrné holky mu vytahaly mince změšce rychleji, než zkažený sýr vyžene hodující na latrínu. Pak už to sním šlo zkopce. Mečem sice vládl výborně, jenže sdodržováním dohod byl vždycky na štíru, atak ho za nějaký čas nechtěl jako námezdného šermíře nikdo zaměstnat. Vjistých kruzích se říkalo, že jeho slovo má cenu kravského lejna.

Kam se nicméně hrabal na své společníky! Sopovržením se podíval na záda dvou kolohnátů vprošívanicích stěžkými meči upasu. Byla to identická dvojčata, která si občas vzájemně dokončovala věty adělila se ovšechno, ioženy. Třeba proti vůli dotyčných. Koneckonců, takhle je to bavilo víc.

Ovšem smeči to opravdu uměli avboji se pohybovali jako jeden muž. Vždy věděli, co dělá ten druhý. Jako by snad měli společnou mysl.

Zrak mu sklouzl na obtloustlého, plešatého Baloga sčerným plnovousem kvality zanedbaného roští. Ó ano, starý dobrý Balog, ten si také rád užil, ale na rozdíl od bratrů Refnyrských, jejichž křestní jména si Wiegelt nikdy nezapamatoval, si potrpěl na mladší masíčko.

Stejně jako on měl Balog za sebou barvitou vojenskou kariéru. Skončil vzapadlé hlídce neméně zapadlé horské posádky. Říkalo se, že ho tam uklidili za mravnostní delikty. Jednou přívaly sněhu zasypaly horské průsmyky, ještě než kposádce dorazily zásoby na zimu, ata zůstala po tři měsíce odříznutá. Nikdo přesně nevěděl, co se tam vlastně stalo. Poté co zásobovací vozy konečně dorazily na místo, našli vojáci vohořelých troskách pevnůstky dočista obrané lidské kosti anikoho naživu.

Otýden později jeden zvojáků tvrdil, že vkrčmě viděl někoho podobného Balogovi. Sice se otom zmínil vhlášení, ale nadřízení tomu nevěnovali pozornost. Popsaný muž měl tělo itvář vyhlazené tukem. Nepovažovali tedy za možné, že by tak mohl vypadat voják po měsících hladovění.

„Chytáš snad lelky, Wiegelte?“ otázal se za ním ledově chladný hlas.

Wiegelt narovnal svou vytáhlou, šlachovitou postavu vsedle apohlédl na muže za sebou.

„Jistěže ne, pane.“

Při odpovědi si dával zatracený pozor, aby se mu znechucení neodrazilo vhlase. Při pohledu na svého zaměstnavatele mu pokaždé zatrnulo. Celkem nenápadný chlapík spěstěnými vlasy ahranatou čelistí by vypadal obyčejně, nebýt šedých očí hledících zvrásčitého obličeje. Ty oči neměly ani ponětí omilosrdenství. To věděl Wiegelt víc než dobře. Výkřiky asténání vycházející zpodzemí zemanovy tvrze mu občas nedávaly spát.

„To je dobře, že si pamatuješ, zač tě platím,“ poznamenal pán DuBoise.

„Dávejte všichni pozor! Náš cíl je už blízko.“

Lotři vsedlech si vyměnili natěšené úšklebky. Až na Wiegelta, který si pomyslel, že je měl všechny dávno podříznout ve spánku.

*

Starosta Brulenwick si spokojeně pohvizdoval avykračoval si po návsi vesničky Tornelin. Tento podzim se obzvláště vydařil. Úroda byla bezpečně ve skladech asýpkách, berně zaplaceny. Dokonce nebyly ani zdaleka tak vysoké, jak se obával. Zdejší panstvo zacházelo spoddanými laskavěji nežli vrchnost Darnerie, odkud pocházel. Cejch ve tvaru vlčí hlavy, vypálený na hřbetě ruky, který ho označoval za majetek tyrana Wulthara, byl ipo těch letech stále zřetelný. Dobře udělal, že se ženou utekl do Aisante.

Musel připustit, že jeho vesnice není nijak zvlášť velká – avlastně je zcela nevýznamná, stranou od vytížených kupeckých stezek. Přesto však měla jedna ulice anáves, lemovaná dvěma desítkami stavení, své kouzlo. Zpolí za vesnicí sklízeli bohatou úrodu adrobné konflikty nebo aférky, které nechyběly ani vtakto malé komunitě avlastně byly ztohoto důvodu ještě intenzivnější, ho zaměstnávaly ibavily.

Takže co tu máme křešení? Hm, jaká to zvláštní náhoda, že mladý Phillippe chodí pro dřevo na otop vždycky ve stejnou dobu, kdy jen odva roky mladší Josette sbírá oříšky. Už to trvá nějaký týden. Měl by si promluvit sjejich rodinami ašetrně jim sdělit, co ajak, aby později nedošlo kpotížím. Cha cha, bez pár facek se to zřejmě neobejde, ale to už kpoctivé vesnické veselce tak nějak patří. Jak jen to tady miluje!

Pouze jedna věc mu dělala trochu starosti. Střelil pohledem kpostavě sedící ve stínu na verandě jeho hospody apopíjející jeho víno. Zvláštní chlapík. Mladý apohledný. Mimořádně pohledný. Však si toho všimla iněkterá děvčata. Choval se velmi zdvořile. Jako… jak to jen vtéhle zemi říkají? Jako pravý chevalier – kavalír. Musel připustit, že černá mladíkovi sluší, přestože by se lépe vyjímal na pohřbu.

Jenže starosta vyrůstal vzemi plné krutosti anásilí, atak si dobře všiml ijezdeckého meče se štíhlou čepelí ajednoduchým košem chránícím ruku adýky vodřených pochvách, které se cizinci houpaly upasu. Ataké zvláštního pocitu chladu vjeho blízkosti. Znal ten pocit; byl to jistý druh šestého smyslu, jenž mu pomohl přežít vDarnerii. Smyslu, který ho varoval před nebezpečnými lidmi.

*

Otočil se, když zaslechl zařehtání koně. Na náves přijížděli jezdci. Tentokrát ani šestý smysl nepotřeboval, aby ho před nimi varoval. Jezdci byli tak ověšeni ocelí, že se to nedalo přehlédnout. Súlekem si vzpomněl, že jediná mušketa ve vsi visí nad jeho krbem anaposledy ji nabíjel vzimě na ochranu před vlky. Ne že by mu to bylo něco platné. Přijelo jich pět, araubíři už od pohledu. Lidé se začali houfovat aznepokojeně sledovali muže, kteří sesedli akoně přivázali unapajedla.

Vrásčitý, dobře oblečený muž předstoupil před ostatní, kteří významně položili ruce na opasky se zbraněmi.

„Jsem zeman DuBoise asháním služebné na své panství,“ prohlásil znělým hlasem. „Nabízím ubytování, stravu acelých deset stříbrných týdně. Pro tři mladé dívky.“

Shromáždění lidé se neklidně zavrtěli. Včetně několika děvčat, která si přišla prohlédnout pohledného hosta ve starostově hostinci. Deset stříbrných týdně byly slušné peníze, rok služby adívka by si sama mohla naspořit na věno avýbavu.

Jenže po okolí se šířily zvěsti orodu DuBoise aotom, že zjejich panství se ještě žádná služebná nevrátila. Ataké otom, že DuBoise občas objíždí zapadlé vesnice aunáší mladé dívky. Otom se ale mluvilo jen šeptem. Stejně jako otom, co udělala jeho soldateska těm, kteří se mu postavili na odpor.

„Odpusťte, pane, jsme jen malá vesnice akaždá ruka by chyběla. Děvčata jsou potřeba na gruntech,“ uklonil se starosta Brulenwick zdvořile.

„Odporovat šlechtici není moudré, rolníku,“ vyštěkl DuBoise jako prásknutí bičem.

„Kromě toho támhleta křepelička vypadá znuděně,“ přidal se jeden zbratrů aspolu se svým dvojčetem vykročil kvystrašené Josette.

„Pořádná práce tomu kuřátku jen prospěje,“ dodal druhý zbratrů.

Před děvče se postavil odhodlaně se tvářící Philippe.

„Nezacláněj, drnohryze!“ zavrčel ozbrojenec arovnou ztasení udeřil mládence hlavicí meče do obličeje.

Ozvalo se zapraskání kosti amladík se zhroutil kzemi. Josette vykřikla hrůzou ashýbla se kležícímu Philippovi.

Jeden zbratrů se rozhlédl po vesničanech staseným mečem vruce, zatímco druhý zezadu popadl Josette azačal jí znalecky ohmatávat prsa, pranic si nevšímaje jejího křiku.

„To jsou, panečku, jablíčka. Přímo do ruky,“ pochvaloval si.

*

Wiegelt si vesničanů nevšímal. Zaujala ho postava sedící ve stínu hospodské verandy, popíjející cosi zcínového poháru aklidně sledující divadlo. Byla dobře ukrytá před světlem, ale přesto rozeznal zbraně položené na stole.

Vtom ho ze sledování cizince, jenž patrně kvesničanům nepatřil, vyrušil Balog, který zachrochtal, vytáhl zpoza opasku sekeru avyrazil kdesetiletému děvčátku stojícímu kousek od hostince. Vyděšeně vykřiklo apokusilo se utéct. Balog ji ale popadl za ruku, trhnutím ji otočil ksobě azačal ječící holčičku táhnout ke koním.

Vtom okamžiku temná postava na verandě opatrně postavila pohár na stůl. Chvíli poté se jako by rozmazala bleskovým pohybem.

Wiegelt si nebyl tak docela jistý, co se stalo, ale během méně než dvou úderů srdce dopadla postava vedle Baloga. Tomu se na tváři rozlil prapodivný výraz, potom nelidsky zařval apadl přímo na tvář. Zprostřed zad mu trčela levoruční dýka sochranným košem.

Wiegelt tasil meč apaměť mu zpomaleně přehrála, co se vlastně stalo. Cizinec uchopil do jedné ruky meč, do druhé dýku, odrazil se, plynulým pohybem přeskočil stůl adopadl na zábradlí verandy. Ze zábradlí se na zem snesl dokonalým saltem. Ještě jeden dlouhý krok astál vedle Baloga, který se ani nestačil leknout, když mu zabiják při došlápnutí vrazil dýku do zad, anyní volnou rukou odtáhl děvčátko stranou.

„Běž, maličká!“ postrčil ji jemně mezi vesničany apak se zájmem sledoval Baloga, který drásal zem rukama, zúst mu stříkala pěna smíšená skrví akvičel jako podřezávané prase.

Teprve teď měl Wiegelt možnost si tajemného cizince prohlédnout. Mladý muž, sotva dvacetiletý, snakrátko ostříhanými světlými vlasy ajemnou, takřka dívčí tváří. Něco však tomu obličeji dodávalo nepochybně maskulinní charakter. Byla to tvář anděla, ikdyž spíš padlého, se středně vysokou, dobře stavěnou postavou včerné kazajce akalhotách. Navíc se mu vobličeji objevil nepříjemný úsměv, podobný rozchlípené ráně.

Zabiják takřka nepřítomně dupl Balogovi podpatkem vysoké jezdecké boty na zátylek askřupnutím mu prošlápl spodinu lebeční. Balog ztichl. Mladík sbohorovným klidem vytrhl dýku zBalogovy páteře arozhlédl se po zbylých raubířích.

„Dobrá, pánové, kdo chce zemřít jako další? Pan Wiegelt, nebezpečný jako pouštní zmije astejně tak důvěryhodný? Nebo snad bratři Refnyrští, na které čeká iza ty nejméně podstatné zločiny oprátka, ne-li lámání kolem?“ otázal se, stále súsměvem, který by za veselý nemohl pokládat ani bytostný optimista.

Wiegelt nasucho polkl. Tohle nebyla náhoda, on po nich pátral.

„Pokud byste se snad chtěli vzdát, tak vás musím zklamat. Zajatce neberu,“ upozornil je cizinec. Zjeho hlasu jasně zazníval škodolibý výsměch.

Bratři Refnyrští odstrčili holku stranou asmeči vrukou se na cizince vrhli. Zaútočili dokonale koordinovaně, jako vždy. První zleva sekem na krk. Druhý jen ochvilku později zprava sekem na stehno. Zabiják opůlkrok ustoupil. Sek na krk kryl tercií apotom přenosem strhl čepel meče do cesty ostří letícímu kjeho pravé noze. Pokračoval vpohybu aobě vázané čepele vedl mečem současně skrokem doprava až nad svou hlavu.

Dýkou vlevačce bodl pravého bratra čistě do podpažní jamky. Vzápětí ťal toho druhého mečem šikmo mezi krk arameno. Vyvalil se krvavý vodopád. Těla padla kzemi takřka současně.

„Zajímavé,“ poznamenal cizinec. „Tuto techniku jsem vymyslel na protivníky používající dva meče. Avida, ono to funguje itakhle.“

DuBoise se právě vten moment dostal za jeho záda, kam se již nějakou dobu snažil nenápadně proplížit sdýkou vruce. Zákeřný manévr nevyšel podle jeho představ, protože vtom samém okamžiku, kdy se napřáhl kbodu, vystřelila zabijákova noha vzad, jako když kopne kůň. Stejně rychle ase stejným účinkem.

Zemana zasáhla pata přesně pod hrudní kost, zlomila jej vpase amuž pak poprvé anaposledy vživotě letěl. Asi tři sáhy. Po dopadu zůstal schrčením ležet.

Přes mlhu bolesti, která ho obestírala, zaslechl pobavený hlas.

„Vidím, že jste společenský člověk, sire, ale žádný strach, já se kvám dostanu.“

Wiegelt bleskově zhodnotil situaci, odvázal koně, vyšvihl se do sedla apobídl valacha do trysku. Přece se nenechá takhle hloupě zabít.

„Tak počkat!“ ozval se za ním nespokojený hlas. „Zatím to bylo dosti ubohé představení, doufal jsem, že mě pobavíš víc než tví společníci.“

Wiegelt se dostal až na kraj vesnice, když ho náhle něco silně udeřilo do boku. Nic ho nebolelo, atak se podíval, aby zjistil, co se stalo. Chvíli mu nedocházelo, na co se vlastně dívá. Křičet začal, až když si uvědomil, že chuchvalec zkrvaveného masa je to, co zbylo zjeho boku. Pak už následoval jen pocit pádu amilosrdně ho pohltila temnota.

*

Starosta Brulenwick spokojeně odfoukl kouř zhlavně dýmající muškety. Na to, že střílel ze dveří hostince, to vůbec nebylo špatné. Co by to byl, ubohů temnot ivšech ostatních, za starostu, kdyby své lidi nechránil?

„Proč?“ ozvalo se ze země zachrčení šlechtice, který se marně pokoušel popadnout dech. „Proč ses do toho musel srát, ty zkurvenej hrdino?“

Zabiják kněmu přiskočil, chytil ho pod krkem, bez námahy ho zvedl apřirazil ke sloupu verandy. Lidé kolem se vyděšeně odtáhli. Starosta zůstal vdoslechu jako jediný.

„Marníš poslední zbytky dechu otázkami? Dobře!“ vmetl zemanovi do tváře cizinec. „Proč? Možná jen hledám něco, pro co stojí za to žít. Ale zatím jsem vždycky našel jenom to, pro co stojí za to zabíjet.“

Pustil ho anechal sklouznout kzemi. Pak si kněmu klekl.

„Je to jednoduché,“ začal mu tichým hlasem vysvětlovat. „Lovím lidi, protože zabíjení takových, jako jsi ty, dodává mému životu smysl. Vy jste moje kořist. Bez vás bude svět lepším místem. Akdyby tě to zajímalo, bolest, kterou cítíš, způsobila natržená slezina, nejspíš ijátra. Měděná pachuť na jazyku je krev. Moc času už ti nezbývá.“

„Kdo… kdo?“ podařilo se vyslovit DuBoisovi.

„Kdo jsem? Ne že by ti to nějak pomohlo, ale když je to tvé poslední přání… Jsem Darnsworn, Nathaniel Darnsworn.“

Šlechtici istarostovi se šokem rozšířily oči. DuBoise se chrčivě nadechl, vydechl aznehybněl.

„Příliš snadné,“ povzdechl si Darnsworn, vytáhl od opasku hadřík azačal si čistit zbraně.

Starosta Brulenwick neztrácel čas adal se do šacování DuBoise. Váček se zlatými mincemi. Dobře. Prsteny prodá přes svého známého šmelináře, aby je snad někdo nepoznal. Ikdyž pochyboval, že zrovna tento šlechtic bude někomu chybět. Aspoň jim to zaplatí starosti sukrýváním mršin vlese. Zakopou je vedle lupiče, kterého zastřelil minulou zimu.

Ale co je tohle? Pod kamizolou nahmátl složený papír. Rozložil zmačkaný list achvíli si ho zamračeně prohlížel.

„Pane, tohle byste si možná měl prohlédnout,“ oznámil Darnswornovi. Ten kněmu došel azmačkaný pamflet převzal.

Zaujatě se do listu papíru se zdobnou hlavičkou zahloubal.

Divadlo Theatre Macabre

hostující vCharogne

si dovoluje uvésti obnovenou premiéru hry

Kráska azvíře

Dokáže láska krásné dívky vrátit podobu aduši hrůzné stvůře?

Odpověď naleznete pouze vnašem představení!

Pod textem byla kresba zachycující mladinkou dívku sjemným obličejem ašpičatou bradou.

„Theatre Macabre, Divadlo mrtvých, moc hezký název. Anavíc pozvánka vrukou toho zvrhlíka? Tohle je skutečně šťastná náhoda. Práce volá. Myslím, že si ten kousek papíru nechám, starosto,“ poznamenal Darnsworn, složil list aukryl jej pod košilí. „Mám na vás ale prosbu.“

„Dlužíme vám hodně. Stačí jen říct.“

„Budu potřebovat tesařskou pilu astředně velký pytel soli.“

„Na co?“ podivil se starosta.

„Jsem lovec lidí, kromě jiného, atahat se stěly je poněkud nepraktické. Hlavy zpravidla postačí analožené vsoli vydrží delší dobu.“

„Chápu,“ přikývl starosta Brulenwick. Nevypadal, že by ho to jakkoliv šokovalo.

„Soli není nikdy dost, ale každá rodina ve vesnici přispěje zvlastních zásob.“

„Výborně. Ještě ten pytel, kožený by byl lepší než plátěný. Koza na řezání dřeva se tu určitě také najde, že?“

„Vezmeme je za naši stodolu,“ ukázal starosta. „Pořádáme tam zabíjačky. Pár dalších skvrn od krve se ztratí. Anebude to lidem tolik na očích. Už si toho dnes užili dost.“

„Řekl jste vezmeme?“

„Ano, tohle je práce pro dva. Anemusíte mít obavy, už jsem zažil ihorší věci.“

„Ten cejch. Jistě,“ přikývl Darnsworn.

*

„Nemáte zrovna snadnou práci, pane Darnsworne,“ poznamenal starosta, když bylo vše hotovo, seděli spolu na verandě krčmy, pozorovali poletující motýly apopíjeli. Starosta pivo, lovec lidí víno ředěné vodou. Unohou mu spočíval neforemný, pevně zavázaný pytel. „Můžete tu zůstat, jak dlouho budete chtít, příteli.“

„Raději pojedu, hospodáři. Lidé mě viděli zabíjet. Budou mít strach.“

„Nemyslím, že byste komukoliv znich ublížil. Jste dobrý člověk.“

„Ne, nejsem,“ odvětil lovec lidí se smutným úsměvem.

„Slyšel jsem, co jste řekl tomu lapkovi. Aříkám, že mám vúctě každého, kdo bojuje stemnotou. Zvláště když bojuje stemnotou vsobě samém.“

Darnsworn se rozesmál abyl to upřímný smích, ikdyž veselí vněm bylo pramálo.

„To by mě zajímalo, kde přišel starosta zapadlé vesničky ktakové moudrosti. Ne, hospodáři, vyrazím. Vypadá to, že Charogne je zajímavé místo. Podívám se tam. Jak je to daleko?“

„Pět dní cesty koňmo. Myslíte, že se tam stane něco odporného?“

„Viděl jste ten pamflet. Vypadá to jako dobře zavedená společnost. Ashodou okolností vím, že tohle se děje už delší dobu.“

„Budete je tedy lovit. Proč?“

Mladík nějakou dobu mlčel.

„Kvůli odměně. Ataké protože jsou horší než já. Aaž se snimi střetnu, pak si možná nebudu připadat jako stvůra.“

„Co snimi uděláte?“

„Do jednoho je zabiji. Pro někoho takového není na světě místo.“

Darnsworn vstal, přivázal objemný pytel khrušce sedla avyšvihl se na koně.

„Ať se tvé vesnici daří, hospodáři!“ řekl apobídl koně.

„Kéž nad tebou bohové drží ochrannou ruku, příteli!“ zvolal starosta za odjíždějícím mužem. „Akéž najdeš své místo na tomto světě,“ dodal potichu se smutkem inadějí vhlase.

*

Nathaniel Darnsworn projížděl mezi poli za vesnicí acítil se dobře. Ne. Dobře nebylo přesné. Cítil se správně. Dělal to, pro co se narodil. Predátor všech predátorů. Šelma, která loví jiné šelmy.

*

Poslední výkřik se rozlehl komnatou. Krůpěje krve se na potem zbroceném těle mladé ženy přivázané kbytelnému rámu postele leskly jako rubíny. Abyly istejně krásné.

Zhluboka vydechl aposadil se na kraj postele. Prohrábl si vlasy. Poté co vášeň odezněla, ozvala se únava. Polena vkrbu již jen řeřavěla. Také ze svíček znatelně ubylo. Krátce se otočil kdívce. Oči měla zavřené, prsa se zvedala zrychleným trhaným dechem. Nespěchal stím, aby ji odvázal. Nebyla důležitá. Jen tentokrát zašel trochu daleko. Bude jí muset poskytnout kompenzaci, přestože sloužit pánovi bylo jejím posláním. Itak věděl, že před výčitkami svědomí neunikne. Jen přijdou později, zpravidla vté nejnevhodnější chvíli.

Neobtěžoval se soblékáním, ajak byl, přešel velkou luxusně zařízenou komnatu kmenší místnosti slázní aprevétem. Rozkročil se nad velkou porcelánovou mísou aspustil mohutný proud moči. Úlevu pocítil okamžitě, jako vždy po příliš dlouhém oddávání se slasti. Právě vokamžiku uvolnění však zákeřně udeřily výčitky.

Co se to ze mě stalo? Jak jsem se dostal až sem?

Vzápětí se za své pokrytectví proklel. Dobře věděl, co ho přivedlo do současných problémů.

*

„No tak, přece nejsi takový zbabělec, aby ses zalekl poběhlic!“

Byli čtyři anotně posilněni místním vínem. Nechtěl přátelům odmítnout. Přestože nikdo znich netrpěl nouzí amohli si dovolit kdejakou rozmařilost, připadalo mu zvláštní platit za potěšení, které mu mnoho dívek dopřávalo zcela zdarma, oslužebných ani nemluvě. Jak se ovšem zdálo, návštěvy nevěstinců patřily ke vzdělání každého mladého šlechtice.

„Takovému krasavci jistě dají slevu. Akdybys oklátil bordelmamá, měl bys služby nejspíš grátis,“ zasmál se další zpřátel.

Byl malý, křivonohý asdlouhým baňatým nosem. Nepokrytě si užíval, že má pro jednou navrch.

Prošli kolem dveřníka askrz masivní dveře. Dveřník se jim jen hluboce uklonil. Maně jej napadlo, že jeho kamarádíčky dobře zná.

Uvnitř nevěstince to vypadalo právě tak, jak si představoval. Těžké koberce na podlaze, křesla apohovky potažené rudým sametem. Do tohoto vykřičeného domu nepouštěli hned tak někoho. Zaslechl rozhovor mezi čeledíny, kteří si sdělovali své zážitky znávštěv bordelů určených prostým kmánům, aznačně se mu ulevilo, že na tomto místě schází sláma na podlaze, bedny určené ksezení iprosté výklenky určené kvykonávání aktů, jež navíc leckdy postrádaly závěs.

Na pohovkách se rozvalovaly mladé ženy oděné do hadříků, které toho skutečně mnoho neskrývaly. Musel uznat, že místní poběhlice jsou více než pohledné, přesto se cítil nesvůj. Jeho společníci se rozběhli po místnosti avybírali si dámy kpronajmutí. Ti nejrychlejší si úlovek již odváděli po schodech do patra.

Povzdechl si aposadil se do volného křesla. Znovu vzdychl azavřel oči. Vprůběhu večera toho vypil příliš. Ucítil lehký dotyk na rameni. Otevřel oči aotočil hlavu. Nemusel se namáhat, žena vrudých šatech, za které by se nemusela stydět baronesa, přešla okolo tak, aby si ji mohl dobře prohlédnout. Přestože už zažila přinejmenším čtyřicet zim abyla tedy dvakrát starší než on, léta jí na kráse nijak neubrala. Hřívu medově zlatých vlasů měla rozpuštěnou, jak příslušelo mladým vesničankám aděvkám.

„Od vašich přátel jsem vyrozuměla, že máte pochybnosti, zda mé zařízení dokáže uspokojit vaše potřeby.“

Dokonce ijejí hlas hladil lépe než to nejjemnější hedvábí. Musel si odkašlat, než promluvil.

„Já nevím. Následoval jsem své společníky, ale nechci… nemám dnes chuť na podobné… hrátky.“

„Ale jistěže,“ pozvedla obočí. „Hned jak jsem vás spatřila, mi bylo jasné, že jste zkušený muž, jehož hned tak něco neuspokojí. Pro náročné kavalíry, jako jste vy, tu máme zvláštní služby, které jinde nenajdete. Pojďte se mnou, prosím.“

Tomu prosím vyslovenému dokonale vykrojenými rty nemohl odolat. Poddal se tahu ruky na své paži, nechal se odvést jedněmi dveřmi apak dalšími do dlouhé chodby lemované místnostmi, do nichž se vstupovalo průchodem ne nepodobným celám šatlavy. Zpoza dveří se ozývaly tupé nárazy, jako když řeznická palice dopadá na maso, aženské bolestné výkřiky.

Plíce jako by mu sevřela ocelová obruč sudu. Nebyl to strach, jak si uvědomil vzápětí. Bylo to vzrušení.

Jeho průvodkyně otevřela dveře apokynula mu dovnitř. Když vcházel, vzrušením sotva dýchal. Uvnitř místnosti, která neomítnutými kamennými zdmi aklenutým stropem skutečně připomínala celu, byla masivní postel ana ní pohledná dívka jeho věku. Kromě okovu kolem štíhlého krku, kněmuž vedl od kruhu na zdi silný řetěz, na sobě neměla zhola nic. Řetěz na její šíji nebyl vmístnosti jediný. Další byly isokovy připravené vrozích postele. Zrakem přeletěl místnost azastavil se ustolku, na jehož desce se nacházely nástroje, které byly zřídka kvidění uněkoho jiného než mistra málodobrého.

„Užijte si dle libosti. Jen pamatujte, že za všechno se platí,“ upozornil jej hedvábný hlas za zády.

„Zaplatím,“ vypravil ze sebe staženým hrdlem.

Poté co spatřil syrový strach vdívčiných očích, projela jím nová vlna vzrušení. Sotva se za ním zavřely dveře, sáhl po nejbližším biči.

Nevěstinec apředevším jeho zadní místnosti navštívil od té doby nesčetněkrát. Jednou však na něj kdosi čekal apředložil mu nabídku, které nemohl odolat.

*

„Jsi si jistý, že to byl on!? Světlovlasý elf smodrýma očima abrýlemi se zlatými obroučkami?“

Tobiasi Moonbrookovi se roztřásly ruce, poté co mu informátor podal své týdenní hlášení. Vzápětí si uvědomil, že drží křehkého Piera pod krkem amálem ho zvedá zpodlahy.

„Odpusť.“ Okamžitě sevření uvolnil azačal sem atam přecházet po své kanceláři Moonbrookovy obchodní společnosti ve městě Charogne.

Překvapený Piere si upravil límec košile aodkašlal si. „To, očem jsem slyšel, muselo bejt celkem maso, ale stejně jsem nečekal, že tě to tak vezme.“

„Byl to on?!“ vyjel na něj Tobias nervózně.

„Ale jo! Jo. Jenom se nečerti. Přesně tak ho popsali, brejlatej elf srapírem odkrouhnul bouchače Razikovy bandy. Všichni ostatní se stáhli ačekají, co bude dál. Musela to bejt síla, když to všechny takhle vyděsilo.“

Tobias si přejel rukou po čele asvalil se do křesla za stůl.

„Páni, člověče, seš vcajku? Jestli je to tak důležitý, mohlo by to hodit pěkných pár stříbrňáků, co říkáš?“

Tobias bez zbytečných řečí zalovil vzásuvce stolu, odpočítal mince do váčku ahodil jej Pierovi. Ten váček hbitě chytil aobočí mu překvapeně vyletělo nahoru, když si uvědomil jeho váhu. Povolil šňůrku avysypal si obsah do dlaně.

„Deset zlatých?!“ vylétlo zněj překvapeně. „Teda stebou je radost obchodovat.“

Tobias mávl rukou, jako že to nic není.

„Hele, jestli za tohle hodláš takhlenc královsky platit, zkusím si zaslídit asnad se dozvím něco víc.“

„Každou další informaci náležitě ocením.“

„Tak zatím, šéfe.“

„Ne, počkej,“ zastavil Piera ve dveřích Tobiasův hlas. Informátor se otočil aviděl, že Moonbrook hledí do zdi.

„Vo co de?“

Obchodník otevřel ústa, jako by chtěl něco říct. Pak se zarazil, ale za moment opět pokračoval. „Zalez aneukazuj se. Někam se zašij, užij si ty peníze apočkej, až se to uklidní.“

„Heleď se, já musím vydělávat, tyhle prachy mi sice vystačí na dlouho, ale když se nebudu votáčet, tak se ztohohle srabu nikdy nedostanu.“

„Až budeš na suchu, zastav se. Něco vymyslíme. Můžu tě zaměstnat jako příručího.“

„Je to vážně tak zlý?“ zeptal se Piere srukou stále na klice.

„Ano, je.“

Piere jen přikývl azavřel za sebou dveře.

Tobias ještě hodnou chvíli bloudil zrakem po zdi. Pak mu pohled padl na zrcadlo. Čas kněmu nebyl příliš milosrdný. Do hranaté tváře mu vryl hluboké vrásky. Dlouhé vlnité vlasy zešedivěly apřibral. Ne, to nebylo přesné. Ztloustl. Ani si nevzpomínal, kdy se mu objevila druhá brada. Vlastně vypadal přesně tak, jak vypadat měl. Jako starší zámožnější kupec, kterým ibyl. Ale nebyl jím vždy apřišel čas si to připomenout.

Zalovil hlouběji vzásuvce stolu. Vytáhl nevelké kožené pouzdro azněj vyňal bronzovou placku. Na ní se skvěla rytina stylizované rozsvícené lucerny. Jednou Lucernář, vždycky Lucernář.

Oči se mu zamžily vzpomínkami na roky usboru. Byly to dobré časy. Ne snadné. Ne krásné. Ale stály za to. Tehdy pomáhal lidem, dělal něco, co mělo skutečně smysl. Kdysi začínal jako mladý strážník uhlídky vjiné zemi. VDaleshire. Vzemi odlišné od té, ve které žil nyní. Vzemi plné deště amlh. Blat amokřadů. To byl také jeden zdůvodů, proč odešel. Ke stáru ho vtom sychravém počasí bolely kosti. Ataké se dostal do bodu, kdy nemohl dál. Jednou už bylo té lidské špíny prostě moc.

Tehdy ale patřil kLucernářům astále na to byl hrdý. Jednotka, kterou založil mladý lord Julian Foxworth, pozdější předseda sněmu lordů, byla vybrána znejlepších strážců zákona vzemi. Foxworth neváhal sehnat specialisty ze všech možných oborů, kteří mohli přispět křešení zločinů. Od mediků až po alchymisty. Vždy ovšem věnoval pozornost morálním kvalitám kandidátů. Chtěl, aby byli jako on sám. Neúplatní, neochvějní anesmiřitelní. Tobias patřil kprvním, které lord Foxworth vybral. Řešil tehdy ty nejzapeklitější případy, snimiž si místní strážníci nevěděli rady. Lucernáři stíhali izločince, kteří překročili hranice Daleshire. Ve spřátelených zemích pod záštitou lorda Foxwortha. Vostatních vutajení.

Netrvalo dlouho azískali si respekt jak ostatních strážců zákona, tak podsvětí. Jak šel čas, začali ti starší astaří odcházet ze služby. To ovšem neznamenalo, že by nezůstávali vkontaktu. Sposvěcením lorda Foxwortha dostávali pravidelně zprávy oaktuální situaci. Aoni zase na oplátku informovali velitelství. Lord Foxworth tak získal velmi efektivní špionážní síť zkušených agentů. Nutno ovšem podotknout, že ji používal pouze křešení zločinů. Zásadně odmítal svou síť využívat kpolitické špionáži, knelibosti ostatních lordů. Tím získal Lucernářům respekt ajistou toleranci jejich aktivit ze strany některých vládců. Jiní je pro neúplatnost upřímně nenáviděli.

Znovu si prohlédl svůj starý odznak. Lucerna byla jejich symbolem. VDaleshire, kde měly časté mlhy hustotu polévky, se stala světlem, které vedlo poutníky. Především však měla lucerna symbolický význam. Oni byli ti, kdo vnášeli světlo do té nejhlubší temnoty zločinu.

Odznak při odchodu ze služby neodevzdávali. Lucernář svým způsobem zůstával ve službě navždy.

Tobias si povzdechl, vzal čistý pergamen, pero akalamář. Tuhle zprávu bude muset poslat skrze spěšného jízdního posla. Popis hledaného spodrobnostmi dostal sotva před třemi týdny. Zatímco tiskl do vosku pečeť, zvažoval, jestli by neměl otom, co zjistil, informovat velitele městské hlídky. Ne, zatím ne, zavrhl tu myšlenku. Ikdyž to byl chytrý aschopný člověk, mezi velkovévodkyní Beatrice, vládkyní Aisante, alordem Foxworthem došlo kjakémusi sporu, který poznamenal diplomatické vztahy mezi zeměmi. Kdepak, stímhle bude muset počkat, než dostane oficiální pověření. Vsoučasné situaci by si úřady Aisante mohly jeho aktivitu špatně vyložit.

To ovšem neznamenalo, že zatím nemohl nic dělat. Zkusí využít další své kontakty azjistit, co jen půjde.

Moc do hloubky ale jít nemohl. Četl zprávu avěděl, že na tohle sám nestačí.

*

Celine pozorovala svůj odraz vzrcadle, zatímco Rozemerta dokončovala její líčení. Suspokojením sledovala svůj krásný obličej azlaté vlasy zkroucené do kudrlin, pro tento večer vyčesané po vzoru aristokracie nahoru, aby odhalovaly její graciézní šíji. Krásné hedvábné šaty, které by dělaly čest ihraběnce, dodávaly její kráse lesk.

Dnes konečně přišla její noc. Po všech těch štěcích vbezvýznamných divadelních kumpaniích konečně dostala roli hodnou svého talentu. Dnes je velká premiéra aona zazáří vKrásce azvířeti.

Na okamžik se zarazila. Připadalo jí, že se na ni Rozemerta dívá slítostí. Ale ovšem, ubohá Rozemerta. Jako herečka teď kvůli těm čtyřem ošklivým jizvám vobličeji nemohla dostat žádnou slušnou roli. Musela to být opravdu strašná nehoda, jak říkal Flavius. Neštěstí. Bez jizev by ta žena byla skutečně krásná.

Ajá bych tu roli možná nedostala, pomyslela si avzápětí se za tu myšlenku zastyděla.

Konejšivě se na Rozemertu usmála apohladila ji po ruce. Zjizvené dívce vhrkly slzy do očí aotevřela ústa, jako by chtěla něco říct.

Vtom někdo rozrazil dveře šatny. Dovnitř se vřítil Flavius DeTrevié, principál arežisér kočovné herecké společnosti vjedné osobě. Jeho hubená tvář, rámovaná dlouhými vlnitými vlasy, se ustaraně stáhla. Oblečený byl do poněkud zašlého dvouřadého kabátce ze zeleného sametu. Společně shubenýma nohama aneurotickým chováním mu to dodávalo vzhled mírně opelichaného papouška.

„Jak se má moje hvězda? Za chvíli jde opona nahoru,“ vyptával se.

„Jsem maličko nervózní,“ přiznala Celine. „Ještě nikdy jsem nehrála pro šlechtu.“

„Budeš naprosto dokonalá, zlatíčko! Žádný strach. Jsem si jistý, že dnes podáš životní výkon.“

*

DeTrevié sledoval probíhající představení suspokojením. Vše zatím běželo podle očekávání.

Pozoroval řady sedadel, na kterých vhledišti improvizovaného divadla seděly postavy smaskami na tvářích. Takhle to místní dekadentní honoraci připadalo bezpečnější.

„Celé okolí je zajištěno,“ ozval se Jeremy Stoner, velitel toho, co Flavius nazýval ochrankou, avrchní hledač nových talentů. Byl to podsaditý muž se širokými rameny, černou bradkou avyholenou hlavou.

„Jak pokračuje hledání nových herců pro Kabinet doktora Dargliariho? Už začíná být trošku netrpělivý,“ otázal se Flavius.

„Máme vytipovaný jeden mladý pár zřemeslnické rodiny. Teď se pokusíme zjistit, jestli je ta holka opravdu těhotná.“

„Dobře, dobře,“ poznamenal Flavius nepřítomně spohledem upřeným na jeviště.

Tam zrovna probíhala inscenovaná večeře spřekrásnou, křehkou Celine, naproti které seděla uintarzovaného stolu, vkulisách představujících komnatu šlechtického sídla, téměř osm stop vysoká, nelidsky rozložitá zrůda, jíž ostatní herci říkali Minotaurus.

Přízvisko bylo trefné. Jeho hlava, sedící na masivním krku, byla zdeformovaná do něčeho mezi lidskou tváří abýčím čumákem. Aby byl výsledný efekt dokonalý, nasazoval si Minotaurus při představení na hlavu opravdové býčí rohy.

„Za chvilku to začne,“ vydechl Stoner při pohledu na jeviště srozechvěním avyrazil hlouběji do zákulisí.

*

Celine si vduchu oddechla, dějství bude za chvíli ukonce. Zatím šlo vše přesně podle scénáře anikdo nezapomněl text. Teď už jen ta nepříjemná část, kdy musí políbit šeredu Minotaura.

Odsunula židli ajakoby váhavě se vydala kolem stolu obludě naproti. Setkali se vpůli cesty.

„Miluji tě,“ vyřkla dívka předepsaný text.

Minotaurus se kní sklonil ajejich ústa se setkala ve váhavém polibku. Překvapeně zamrkala. Něco bylo špatně! Teď se přece mělo zablesknout aMinotaura měl vobláčku kouře nahradit pohledný mladý herec.

Zrůda se odtrhla od polibku azlostně se na ni zamračila.

„Takže mě opravdově nemiluješ, ty děvko!“ zařval vztekle. „Ale já si stejně vezmu, co mi náleží.“ Sďábelským šklebem jí hřbetem ruky uštědřil facku.

Nechápala, co se děje. Zvedla se vní ochromující vlna strachu. Pak dostala ránu do obličeje. Ani necítila bolest, jen se jí zatmělo před očima apodlomily se jí nohy.

Ucítila, jak zní hrubé pazoury rvou šaty, apoprvé zaječela.

Po chvilce byla zase schopna vnímat okolí azjistila, že leží nahá na stole apřed ní stojí Minotaurus súšklebkem ve tváři.

„Teď poznáš, proč mi říkají Zvíře, čubko,“ ujistil ji arozšněroval poklopec kalhot. Celine se hrůzou rozšířily oči.

„Ne, ne, ne…“ šeptala polohlasně, když jí stvůra zvedla nohy do vzduchu. Pokusila se bránit, poškrábat ho nehty, ale jeho ruce ji držely silou ocelových svěráků. Náhle jasně uslyšela suché lupnutí aholení se jí rozlila palčivá bolest.

Když pak do ní jediným brutálním pohybem zarazil úd, bolest byla tak hrozná, že už se ani bránit nedokázala.

*

Diváci vpubliku sledovali, jak netvorovo masivní tělo naráží do drobné dívky, která ze sebe vyrážela agonické výkřiky, ajejich dech se samým vzrušením stal přerývavým. Mnohým znich, mužům iženám, sklouzly ruce krozkrokům.

Jen jeden se vypotácel stranou, strhl si masku ztváře apozvracel se.

*

Stoner vzákulisí konečně našel Rozemertu. Skrývala se stočená vpoloze nenarozeného plodu za kulisou. To bylo dobře, tlak vpoklopci se už dal jen stěží snést. Pranic si nevšímal toho, že dívka má ruce křečovitě přitisknuté kuším aotřásá se tichým pláčem. Zvedl ji za dlouhé havraní vlasy apřehnul přes rekvizitu kamene tak, aby dobře viděli na jeviště. Spustil si kalhoty ke kolenům, vyhrnul jí sukni ajediným táhlým pohybem do ní vnikl.

Byla dobře vycvičená, aby nekřičela anerušila představení. Zatímco nabodával její zadeček, nalehl jí na záda, aby jí mohl šeptat do ucha.

„Ten bejk má ale výdrž,“ smál se tiše. „Podívej, jak na tý klisničce rajtuje! Ale nemusíš jí závidět, čubko. Až mě omrzíš nebo nasereš, dám tě svým chlapům apotom si tě vezme iMinotaurus. To si panečku užiješ.“

Na jevišti se netvorovy pohyby začaly zrychlovat. Ruce na dívčině hrdle přidusily její nářek vpouhé chrčení. Netvor sebou několikrát zaškubal apotom se zhroutil na nyní již nehybné tělo ubohé dívky.

„Možná se mi tě konečně podaří zbouchnout, ty kurvičko, apotom tě dostane doktor Dargliari,“ zašklebil se Stoner, několikrát do ní trhaně narazil aspokojeně zachrochtal.

„Víš přece, co náš milý doktor slidmi dělá, že jo?“ vydechl apohladil dívku po jizvách táhnoucích se jí po tváři.

„To, co sis zatím užila, je proti tomu nic.“

Vytáhl zdívky ochabující úd. Tiše se rozplakala.

*

Minotaurus se zvedl, nedbal na svou krví potřísněnou nahotu, ahluboce se uklonil publiku. Zprvu váhavý potlesk brzy přerostl vbouřlivé ovace.

*

Takový sukces! DeTrevié málem poskakoval nadšením. Jaká to je nádhera, když publikum dokáže ocenit umělecké dílo.

Kromě jednoho, připomněl si mladíka, který se pozvracel ajehož potlesk se mu zdál až příliš nucený. Možná za ním bude muset poslat Stonera apár jeho mužů, aby se ho zbavili. Samozřejmě že dobře věděli, okoho se jedná. Všechny zpublika si předem důkladně prověřili. Masky chránily identitu diváků jen mezi nimi navzájem. Vzato kolem akolem, tohle se podařilo přímo dokonale.

*

Nathaniel dorazil na hřeben kopce, zastavil koně apozoroval údolí pod sebou. Cesta se stáčela po vrstevnici apokračovala dále do údolí akměstu postavenému na březích řeky, která jím protékala. Nebylo znejmenších, stejně jako poctivá hradba, jíž bylo obehnáno. Přístupné bylo skrze čtyři brány apak ještě zpřístavů po obou stranách řeky, které chránily mohutné bašty.

Kolem města se po jedné straně rozprostírala pole, ale zdruhé strany téměř až khradbě dosahovaly lesy, které se táhly, kam až oko dohlédlo. Podle živého hemžení vpřístavech, viditelného iztakové dálky, usuzoval, že město žije převážně zobchodů, které přináší lodní doprava.

Popohnal koně abeze spěchu sjížděl prašnou cestou kměstu, které se zvětšovalo jen neochotně, jako by mu chtělo dát na vědomí, že je podstatně větší, než se domníval.

Cestou minul dva kupecké vozy. Jeden směřoval změsta ven, zatímco druhý jel opačně. Nyní vozy stály proti sobě azaprášení vozkové se poněkud znuděně dohadovali, který znich by měl tomu druhému uhnout. Naoko sice oba zvyšovali hlasy, ale bylo znát, že něco podobného již zažili tolikrát, že se to pro ně stalo určitým rituálem anemá cenu se kvůli tomu skutečně rozčilovat. Nevšímali si ani toho, že zablokovali cestu dalším pocestným, kteří se za nimi začínali hromadit.

Nathaniel nevšímavě projel kolem nich. Právě proto neměl rád města, jejich ruch ashon. Ataké ukřičené měšťany, jejichž sebevědomí rostlo spostavením ve společnosti. Přesto bylo občasné setrvání ve městech zhlediska jeho profese nezbytné. Nejlukrativnější zakázky bývaly zpravidla nabízeny právě tam. Stejně jako proplácení odměn.

Kdysi dávno, před jedenácti lety, byl jeho život tak jiný. Apřece stejný.

*

Koleno, na které poklekl, se zabořilo do vrstvy listí ahlouběji do lesní plsti. Vlhkost rychle prosákla skrz vlněné nohavice. Nevšímal si toho azlehka položil dlaň na krk ležícího jelena. Nedaleko, skrytá mezi stromy či vhouští, zakrákala vrána. Její sestry jí zdálky zakrátko odpověděly.

Zdálo se mu to, nebo pod dlaní skutečně ucítil poslední záchvěv srdce zvířete? Jelenovy velké oči byly matné abez jakýchkoliv známek života. Zlomený dřík trčel zmohutné plece zvířete. Krve kolem zbytku šípu bylo méně, než by neznalý člověk čekal. Na tlamě mrtvoly, ze které se vyvalil fialový jazyk, jí však bylo více než dost.

„Řekni to,“ ozval se za ním známý hlas.

Neobtěžoval se ohlédnout.

„Proč?“

„Je to zvyk, bratříčku. Lovec by měl odprosit duši zabitého zvířete apoděkovat za poskytnuté maso.“

Zavřel oči apovzdechl si. „Dobrá. Tak tedy odpusť, že jsem tě nezabil, jak jsem měl,“ řekl.

Opravdu se snažil, aby jeho podráždění neproniklo do slov. Nechtěl kazit tento okamžik.

Bratr poklekl po jeho boku azlehka konečky prstů přejel po dřevu šípu.

„Někdy ti vážně nerozumím. Byla to čistá rána do srdce. Mrtvý byl během pár okamžiků. Poskytl jsi mu dobrou smrt.“

Otočil se kbratrově tváři, která byla tak podobná jeho vlastní, azpříma mu pohlédl do očí.

„Neměl jsem použít luk. Měl jsem ho uštvat azabít nožem. Takhle… já nevím. Neměl ani příležitost se bránit.“

Jeho bratr pobaveně zavrtěl hlavou.

„Uštvat jelena, to je ale nápad. To bys nedokázal… no, já bych to nedokázal, ale ty možná ano. Jsi lepší lovec než já. Jak se jednou dostaneš na stopu, nic tě nezastaví.“

Na okamžik se zarazil.

„Ale stejně to byl jen jelen. Jak by se ti mohl bránit? To by sis musel najít jinou kořist. Vlka nebo medvěda.“

Nebo ještě jinou, pomyslel si při bratrových slovech asám se nad tou myšlenkou málem zalkl. Bylo mu pouhých čtrnáct let atakto by uvažovat neměl. Věděl, že odva roky staršího bratra by něco takového ani nenapadlo.

Je se mnou něco špatně? Nebo je něco špatně se všemi ostatními?

Pomalu se zvedl, bratr ho následoval. Sledoval, jak zamyšleně nakrčil čelo.

„Jak to uděláme? Odřízneme kýty azbytek necháme mrchožroutům?“

Tentokrát zavrtěl hlavou on.

„Vyvrhneme ho azvětví vyrobíme smyk. Vnitřnosti mrchožroutům postačí ašafář nám bude vděčný.“

„Ano, do týdne by mělo maso dostatečně uzrát. Sníme ho na hostině na tvou počest.“

„Na hostině upříležitosti mého odchodu,“ opravil bratra.

Tentokrát se slyšitelné hořkosti neubránil. Starší bratr se nepokrytě zasmál.

„Naty, co já bych za to dal, abych mohl cestovat. To patří kvýhodám mladšího bratra. Budeš studovat na akademii, mně musí postačit domácí učitel.“

Začínal cítit, jak vněm pomalu vzlíná vztek. Sklouzl zrakem zpět na mrtvé zvíře.

„Stephene, já ale nechci cestovat! Jsem tu doma. Navíc budu muset studovat vutajení, abych se vyhnul pozornosti nepřátel našeho rodu. Bojím se cizích lidí,“ dodal potichu. „Vím, že jsem jiný, že možná nikam nepatřím, ale tady mám alespoň tebe, matku aotce.“

Odmlčel se.

Ucítil jemný, ale silný stisk na svých ramenou, když si jej bratr otočil tak, aby mu hleděl do tváře.

„Možná ti právě tohle pomůže najít tvé místo. Zjistit, kdo skutečně jsi. Já se tu dusím, Naty!“

Rysy vbratrově tváři se zkřivily neskrývaným utrpením.

„Jsem prvorozený syn amůj osud je pevně daný. Musím se učit přebírat odpovědnost za naše panství apozemky. Ajá ji nechci! Jenže nemám na vybranou, jsou tu naši lidé, okteré je třeba se starat. Jak přináleží našemu stavu.“

Přinutil se usmát. Za ty roky se naučil, kdy je to vhodné.

„Asi nikdo znás nedostane, co by chtěl.“

Bratr mu úsměv vrátil.

„Ani starý Ignác. Nejspíš ve skrytu duše doufal, že přineseme jen pár zajíců anebude mít tolik práce. Dejme se do toho.“

Nathaniel se rozhlédl. Jeho oči jako by samy od sebe vyhledaly vhodné větve. Bude to dřina, odtáhnout celého jelena, ale aspoň si bude poslední lov sbratrem dlouho pamatovat.

*

Městská brána byla jedním slovem úctyhodná. Obě křídla měla otevřená, mříž ve vstupním portálu vytaženou až nahoru, kde se ztrácela ve stínu. Ujednoho křídla brány se ve stínu opíral ohalapartnu strážný, vústech přežvykoval stéblo trávy azpod železného klobouku líně sledoval přibližujícího se jezdce. Tohle byla dobrá služba. Povětšinou ke vzrušení došlo jen při hádce vozků. To se ale mohlo brzy změnit.

Zamžoural, jak se pokusil na postavu zaostřit. Nyní už rozpoznal několik detailů. Zatím především ty, které se týkaly jezdcova koně. Krásné zvíře. Adrahé. Ten muž nebyl obchodník ani jízdní posel. Tomu nasvědčovaly ijeho zbraně. Možná šlo ozámožného žoldnéře nebo hejtmana loupežnické bandy. Tak nebo tak mohl jezdec znamenat potíže.

Přehmátl na ratišti halapartny ableskl pohledem ke dveřím strážnice. Byly zavřené. Vduchu zaklel. Jeho druhové ve zbrani si nejspíš dopřávali odpočinek po vydatném obědě. Ale nejspíše bude vše vpořádku. Musí být.

Jezdec se blížil. Oděný celý včerné strážnému připomínal krkavce. Nebo mistra popravčího. Jenže ani jedna zmožností nebyla správná. Všiml si, že jezdcova kazajka je ušitá zčerného brokátu. Pravda, na několika místech sice byla ošoupaná azaprášená, ale takovou látku si mohla dovolit jen šlechta nebo ti nejzámožnější změšťanů. Tenhle mladý muž rozhodně nevypadal jako kupec.

Strážný napřáhl halapartnu. Pomalu avelmi uctivě, ale služba je služba. Jezdec zastavil koně ana muže shlédl. Ten zvedl halapartnu, opřel si ji orameno apopošel blíž.

„Zdravíčko, milostpane,“ pozdravil strážný uctivě. „Přijíždíte do města za obchodem, nebo za zábavou?“

„Za obchodem, ale třeba si užiji itrochu zábavy.“

Strážný si olízl rty. Mladík byl jako čerstvě obílená zeď. Nedokázal zněj nic vyčíst.

„Máte něco kproclení?“

„Předpokládám, že na to, co vezu, se žádné clo nevztahuje.“

„Odpustěj, milostpane, ale musím se podívat do toho vaku, co maj usedla.“

Strážný byl čím dál nervóznější. Vkostech cítil, že sjezdcem není něco vpořádku, ale zároveň si byl jistý, že kdyby udělal jediný podezřelý pohyb, smrťák by švihl kosou.

„Ale beze všeho,“ ujistil ho nečekaně jezdec.

Nemohl na to přísahat avlastně ani pořádně nevěděl proč, ale začínal mít podezření, že se mu jezdec vysmívá.

Jezdcova ruka uvolnila šňůru držící velký pytel uzavřený. Strážný se zvědavě naklonil kvaku, jednou rukou ho otevřel anahlédl dovnitř. Několik okamžiků mu trvalo, než si uvědomil, na co se vlastně dívá.

Hlavy! Vsoli naložená hromádka hlav. Jedna znich mu pohled oplatila.

Strážný odskočil, jako by sáhl na žhavé železo, apevněji sevřel ruce na ratišti halapartny.

„Není třeba se ukvapovat.“

Jezdcův hlas strážného přimrazil na místě. Byl chladnější než řeka vzimě. Před obličejem se mu vzápětí jako kouzlem objevil pergamen spečetí. Strážný četl tak špatně, že to většinou ani nestálo za námahu, ale tady se ani namáhat nemusel. Podobný dokument už viděl. Glejt lovce lidí platný pro celé území velkovévodství Aisante.

„Kde mi proplatí nálezné za tyto hledané zločince?“ zeptal se jezdec.

Jeho hlas nebyl omnoho vřelejší než předtím, ale strážnému se přece znatelně ulevilo.

„Jeďte přímo na velitelství hlídky. Rovnou za nosem, touhle cestou až na náměstí, potom zahněte kolem domu se znamením hvězdy doleva. Až dojedete na další náměstí, jste na místě. Nemůžete to minout.“

„Děkuji za radu,“ sklonil jezdec krátce hlavu.

Poté vylovil zváčku upasu drobnou minci ahodil ji strážnému. Ten ji chytil ahned sklopil zrak ke své dlani. Stříbro!

„Uctivě děkuju, milostpane.“

„Tohle je zatraceně horký den. Po šichtě bys měl všechen ten prach spláchnout džbánkem dobře vychlazeného piva. Tak mě napadá, kde se tu dá slušně ubytovat?“

„Nejlepší hostinec ve městě je Veselá husa na náměstí ukatedrály, pane. Stačí se zeptat akaždý vám ukáže cestu. Aještě jednou díky, pane rytíři. Nezapomenu dnes večer připít na vaše zdraví.“

„Tak se opatruj, vojáku.“

Jezdec schoval glejt, utáhl šňůru pytle apobídl koně kdalší cestě.

*

Cesta khostinci byla přesně tak snadná, jak ji strážný ubrány popsal. Nathaniel po dlouhé jízdě rád sesedl. Na velitelství hlídky nespěchal akromě toho se mu čím dál více připomínal hladový žaludek. Koně předal do opatrování štolbovi. Sedlové brašny apytel strofejemi si vzal ssebou. Měl tu zkušenost, že lidé ukradnou vše, co není přibité. Ato, co je, často ishřebíky.

Obsluha vkrčmě se ujeho stolu objevila jako kouzlem, sotva si sedl, aobjednané víno mu přinesli vzápětí. Přinesený rubínový mok poválel na jazyku auznale přikývl číšnici. Takovou kvalitu nečekal, ikdyž se krčma zdála být solidní. Sobjednávkou jídla se příliš nezdržoval. Vybral si hned to první, pečenou zvěřinu.

Zatímco čekal na objednaný pokrm, upíjel spokojeně víno. Už si ani nevzpomínal, kdy naposledy si takto vychutnával sklenku. Vlastně ano, vzpomínal. Naposledy popíjel víno se svým přítelem aučitelem. Jediným člověkem, který mu opravdu rozuměl.

*

„To ti řeknu, co všechno dneska nevezmou na akademii!?“ poznamenal jeden pořez kdruhému významně.

Na moment se odmlčel.

*

*