Václav Jabůrek 

Přístav zklamání 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Václav Jabůrek, 2025 

Ilustrace na obálce © Eliška Stolinská, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1947-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1948-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

PROLOG 

Byl to až příliš hezký život.

Jaroslav Lenz byl rozložený v tmavozeleném polstrovaném křesle a z křišťálové skleničky pomalu upíjel gin dovezený z Mahónu. Jeho chuť měla mírný citronový nádech a Lenzovi alespoň trochu dodávala síly. I tak si ale musel každou chvíli otírat čelo hedvábným kapesníkem, na kterém se mísil pot s kapkami zaschlé krve. Čas od času se podíval na hodinky, jejich číselník i ručičky byly potažené radioaktivním radiem, díky kterému se daly snadno přečíst i teď v přítmí.

Osmnáct minut po deváté.

Místnost, prokládanou dřevěnými intarziemi, prozařovala jen slabá rohová lampa, která na celý pokoj vrhala tajemné stíny. Všechna okna byla pevně zamčená, zvenku zakrytá okenicemi, o tohle se postaral hned po příchodu.

Na stole se kromě rozpité lahve s ginem leskly jen dvě věci. Hranatý popelník ze solidní mosazi, který Lenz už dobrých pár minut nevyužil, a pak ještě předmět, který atmosféru plnou luxusu kazil svou spartánskou jednoduchostí. A taky místem výroby, které Lenze chvílemi dojímalo, i když si to nechtěl úplně přiznávat.

Ještě jednou se zhluboka napil a rukou zašátral po stole. Pistoli si pak znovu skoro až zbožně prohlédl. Hlavně ten nápis, který byl na levém boku hned nad rukojetí z hlazeného dřeva:

„Čs. st. zbrojovka, Brno“ 

Suvenýr ze staré vlasti. Ze země, do které se už léta nesměl vrátit, a právě kvůli tomu se musel vrhnout do nových eskapád. Do dobrodružství, které ho dovedlo až sem do přepychově vybavené místnosti, ve které seděl coby osamocený muž se zbraní v ruce.

Falešný intelektuál, který se musel smiřovat s nečekaně vydobytou slávou.

Člověk, který už léta tajně bojoval se závislostí. Manžel, který se dostal na scestí a na pokraj rozvodu.

Válečný veterán, který se chystal snad už naposledy zmáčknout spoušť.

Jaroslav Lenz si rychle nalil další sklenici, kterou vypil na jeden zátah. Pak si prudce odkašlal a mírně při tom zavrtěl hlavou. V paměti zapátral po okamžiku, kterým tohle všechno začalo.

SANATORIUM 
JARO 1924 

I 

Ten vodopád nebyl nic moc. A Lenz ho sledoval se stále větším údivem. Už jen proto, že k téhle přírodní zajímavosti proudily nekonečné přívaly poutníků z celé Evropy. Přitom nebylo o co stát. Malý čůrek vody se po pár metrech rozbíjel o hnědé oblázky a pak rychle mizel v modré tůni. Napoprvé by to člověka možná ještě zaujalo, ale po třech měsících každodenních návštěv si už jen kladl otázku, jestli je něco špatně s ním, anebo se všemi ostatními.

Zdravotní sestru, která Lenze už tradičně doprovázela, sice pohled na vodopád asi taky moc nebavil, i přesto ale nasadila vážnou masku a tvářila se, jako kdyby před nimi stál jeden z největších divů světa. Na krátkou chvilku dokonce odstoupila od Lenzova kolečkového křesla a výjimečně vyrazila až k pramínku, aby rukou nabrala „tu zázračnou léčivou vodu“. Snad aby ji pacientovi přinesla a on se pak mohl obřadně pomazat v naději, že se o to rychleji zotaví. Zpátky ale došla jen s prázdnými a zamokřenými hrstmi. A s nesmělým úsměvem, který jí Lenz milerád opětoval. Mezitím se totiž stihl kouknout na své kapesní hodinky. Laciný strojek, který pacienti dostávali na uvítanou.

Zbývalo už jen dvaadvacet minut.

Byl nejvyšší čas vyrazit zpátky.

Kaučuková kolečka se tak začala statečně probíjet přes štěrkovou cestu, která ústila před Lenzovým dočasným domovem. Před třípatrovou chatou, vtěsnanou mezi zasněžené vrcholky hor a zelenavé údolí plné smrků a borovic, mezi kterými se ukrývalo ospalé městečko. Sanatoriu vládl doktor Kleefeld, který si zakládal na diskrétnosti a výměnou za ni vybíral částky, o kterých se okolním léčebnám ani nesnilo. To však nebyl Lenzův problém. Společně s Anežkou zde žili na účet státu, který před pár měsíci uchránili před katastrofou, a jehož vyslanci před malou chvílí zaparkovali na prostranství před hlavním vchodem. Přijeli ve stejném složení jako vždycky. Trojice úředníků z německého velvyslanectví v Bernu, kteří měli na vizitkách nicneříkající tituly jako „pobočník kulturního atašé“ nebo „obchodní rada“. K vrcholkům Alp je vyvezl zaprášený kabriolet od Benze, který si Lenz cestou přes nádvoří nevraživě prohlížel. Mnohem větší zájem v něm ale vzbuzovalo auto, které parkovalo hned vedle Němců. Černo-červená limuzína, ze které uniformovaný šofér právě setřel prach a teď si dával záležet na neznámé sošce, která vévodila přední masce. Tuhle chromovanou plastiku zatím Lenz nikdy neviděl: představovala ptáka v rozletu. Žádného orla nebo nějakého jiného dravce, které zbožňovaly hlavně německé automobilky. Tažného ptáka. Čápa uprostřed dlouhé pouti, která ho vedla neznámo kam.

Lenz se pokoušel rozluštit dlouhý nápis na chladiči, jenže to už jeho vozík s rachotem najel do recepce, ve které čekali chlebodárci. Tři králové. Jeden z nich se dokonce ani neobtěžoval sundat bílé rukávníky, na kterých byly zčernalé šmouhy po inkoustu. Vypadal jako úředník, co si jen narychlo odskočil z kanceláře, aby navštívil svého nemocného přítele. Dost možná tím chtěl dát najevo, že dorazil pracovně a jeho čas je drahý.

Pro obě strany to už byl zažitý rituál. Oni se zeptají, jak se mu daří (beztak se už předem optali u doktora), on pokrčí rameny a řekne, že se to lepší, ale že to pořád není žádná sláva. Oni mu znovu poděkují za všechno, co pro Německo vykonal, a zase ho poprosí o mlčenlivost a on okamžitě přitaká s tím, že je to samozřejmost a že je vděčný za všechno, co pro něj Berlín na oplátku zařídil.

Teď však ne!

Je čas na injekci, kterou akutně potřebuje. Přemáhá ho bolest a teď není schopný normálně uvažovat, alespoň tak to vždycky podával, zatím s úspěchem. Zoufale je poprosí, ať mu dají ještě pět minut. Pak si pro ně klidně vyhradí celou věčnost.

A tak sestra veze svého pacienta dál. Jako obvykle. Do skromně vybavené ordinace, kde už je všechno připraveno. Těch pár tabletek ho nezajímalo, bral je jako nutnou součást hry. Důležitá byla jen ta jedna skleněná ampulka. A jehla, která jemně protrhne bavlněnou membránu a do injekce toho napustí co možná nejvíc.

A pak konečně zase klid.

Hukot okolního světa ustoupí. V hlavě se mu rozleje příjemný hřejivý pocit, tvář rozjasní spokojený úsměv a život začne mít i přes všechny útrapy zase smysl. Vždycky ale jen na několik hodin. Po nich rychle přijde vystřízlivění, palčivá bolest na těle i na duši a následuje další zoufalý pohled na hodinky čekání, které teď nenáviděl snad ze všeho nejvíc.

II 

Anežka zářila takovým nadšením, jaké u ní už dlouho nepamatoval. Od příjezdu do švýcarských Alp byla právě ona tou jedinou hybnou silou. Motorem, který se snažil oba pohánět kupředu, i když byl jejich cíl nejasný. Malovala jim vzdušné zámky a přicházela se stále novými plány, jak by mohli své chmurné vyhlídky rozjasnit. Svého muže díky tomu neustále zásobovala optimismem, a i když v něj ani jeden z nich úplně nevěřil, uzdravování to nejspíš přece jen urychlovalo. Anežka se tak mohla konečně vrátit k plánu, který v ní uzrál už před několika měsíci. Pravidelnou vycházku, v Lenzově případě spíš vyjížďku, proto výjimečně vynechala a celé dopoledne strávila v lázeňském městečku, které leželo v údolí pod sanatoriem. S pobaveným úsměvem procházela kolem kýčovitě zdobených výloh, lákajících bohaté hosty z okolních srubů a léčeben. Movití zákazníci si uvnitř zvědavě prohlíželi výstroj pro horolezce, těm nejméně zkušeným se ze zásady nabízela ta úplně nejdražší, a jen o kus dál si nadšeně kupovali předměty z místních manufaktur: nepovedené dřevěné sošky anebo plechové polní lahve, ze kterých se ani nedalo pořádně pít. Anežka naopak zamířila do krámku, kde většinu nákupů vyřizovalo spíš služebnictvo, zatímco si jejich panstvo vybíralo další várku zbytečností.

Zpátky z města donesla několik prázdných linkovaných sešitů, krabičku tužek a k tomu pár červených pastelek. To hlavní ale dorazilo až navečer, kdy zezdola přijela pravidelná dodávka s poštou a zbožím, které si místní pacienti přes den objednali. Mezi dopisy a krabicemi byl i jeden velký těžký balík, který teď ležel na stolku v Lenzově pokoji.

„Nemusíš, jestli se na to ještě necítíš…,“ uklidňovala svého muže. Ale v jejím tónu byla cítit nedočkavost a zároveň i skrytá důvěra, díky které Lenz ani na vteřinku nezapochyboval. Byl nejvyšší čas začít.

Koupila opravdu nádherný stroj. Jeho kovové tělo bylo lakované černí, ve které se vyjímal zlatý reliéf společně se značkou firmy Adler. Uplynulo už tři čtvrtě roku od chvíle, kdy měl něco podobného naposledy před sebou. Mělo to jen jednu malou vadu na kráse – německou klávesnici, kvůli které se museli obejít bez háčků i kroužku.

„Od toho jsou kdyžtak tužky, ne?“ usmála se Anežka, která tak Lenze připravila o poslední a tentokrát dost chabou výmluvu, na kterou se ještě zmohl. Manžel se bezděčně usmál a slíbil, že se do toho co nejdřív pustí. O příběhu a postavách se bavili celé týdny. Teď už je musel jen dostat na papír.

V dalších dnech tak po celém pokoji a nejspíš i na chodbě a v ložnicích sousedních pacientů znělo nesmělé ťukání kláves a údery znaků, které se bořily do inkoustové pásky. Neuvěřitelně hlasitý proces, který Lenze dostával do transu. Chvílemi psal jen proto, aby tahle hlučná symfonie nepřestávala, a on ji tak mohl dál poslouchat. Každé uhození klávesy ho vracelo ve vzpomínkách zpátky do dob, kdy vedl celkem poklidný život dopisovatele a s pomocí kláves si zkrátka jen vydělával na živobytí.

Ze začátku byl ještě plný odhodlání.

Po pár hodinách se ale přistihl, že sepisuje spíš jen dlouhý novinářský text, než aby dokázal popustit uzdu fantazii. Nemoc z povolání. Jeho styl byl natolik „k věci“ a strohý, že by dokázal celý román klidně sepsat jen na pár desítek stránek. Psaní ho tak pomalu přestávalo bavit. Často ho ostatně přivádělo k zoufalství. V hlavě měl z těch dob až příliš moc vjemů, než aby je mohl odfiltrovat a dokázal se soustředit jen na smyšlený příběh.

Jejich plán byl víceméně jednoduchý. Děj bude vycházet z Lenzových zážitků v Hamburku, kde několik týdnů docházel mezi přístavní dělníky a pozoroval jejich rostoucí nespokojenost. Stačilo vlastně jen přidat nějakou důmyslnou zápletku, pár vedlejších postav a linek a nové dílo mohlo být na světě. Na světě, který o něj beztak nebude mít zájem, jenže v tuhle chvíli šlo hlavně o boj s nekonečnou rutinou, která na ně v sanatoriu doléhala a pomalu je začínala dusit.

A tak zatím nezbývalo než pokračovat podle plánu.

Ve chvíli, kdy bude Lenz s rukopisem hotový, přijde na řadu Anežka a její překlad do němčiny. O zábavu na několik týdnů či měsíců by díky tomu mohlo být postaráno. Pro oba z nich to byla jedna z mála možností, jak uniknout před nejistou realitou. A před vyhlídkami na budoucnost, kterou jim připravovali jejich ochránci.

III 

Otázky vždycky pokládal Friedrich Kleinapfel, který se představoval jako rada obchodní delegace při německém zastoupení v Bernu. Byl to vysoký a stále ještě plavovlasý padesátník, který se udržoval v kondici díky každodennímu cvičení a pravidelnému šplhání po horách. Muž, pro kterého bylo fyzično vždycky až na prvním místě. Možná s výjimkou služby ke své vlasti. Lenz, uvězněný v kolečkovém křesle, v něm z obou těchto důvodů vzbuzoval nepříjemné pocity, které Kleinapfel maskoval jako zájem o zdraví bližního.

„Vypadáte zase o něco lépe! Vždycky říkám: horský vzduch a slunce udělají s člověkem divy! Jak se vám daří? Nepotřebujete kdyžtak něco…?“

„V pořádku, děkuju. Už jen s pravou nohou jsou trochu starosti, ale do pár týdnů bych měl dostat berle a pak to snad půjde rychle. Jen ta bolest nějak nechce přestat. Drží se mi to hlavně dole v zádech, a abych pravdu přiznal, zatím na to pomáhá akorát morfin…“

V Kleinapfelových očích nebyl vidět sebemenší náznak toho, že by poslouchal. Jako vždycky. Hned po zaplacení týdenních účtů si už beztak pročetl celou lékařskou zprávu a teď si jen bezděčně olízl rty, než si znovu vzal slovo. Bylo jedno, jak Lenz odpověděl.

„No ale tak výborně. Těší nás, že všechno vychází a z té… peripetie vyváznete snad naprosto zdráv. Jak asi určitě tušíte, váš pobyt tady rozhodně není nekonečný a jakmile se budete cítit připravený, tak vás čeká život tam dole, mezi námi, obyčejnými smrtelníky, abych tak řekl.“

Rada obchodní delegace, jak si tenhle důstojník německé rozvědky nechával říkat, se významně odmlčel a očima pokynul směrem k oknu. Jako by se hned za ním rozprostíral všechen ten normální svět, který na pacienta čeká. Lenz se už dlouho obával, kdy na to přijde řeč. Bylo mu jasné, že se ochranné ruky nezbaví ani po plném uzdravení.

„Tam dole, to je přesně kde? S mou ženou si to pořád neumíme představit. Čechoslováci mě přece ještě pořád považují za vašeho agenta a tím, že se s vámi dál stýkám, se téhle nálepky asi jen tak nezbavím. A návrat do Německa je, předpokládám, taky vyloučený, že?“

„To bezpochyby. Ale to je taky ve vašem zájmu, chápejte. Situace u nás doma se na první pohled možná uklidnila, ale je tam pořád spousta zlé krve. A s vaší minulostí… kdepak, kdepak. To bychom nemohli dopustit. No a ohledně vašich lidí a té jejich podezíravosti: na to jsme přece už jednu cestu našli. Pokud budete souhlasit, a já bych to doporučoval, protože jinudy cesta nevede, naše vláda by vás označila za persona non grata, aby bylo vidět, že jsme od vás dali ruce pryč.“

„Což se ale reálně nestane, viďte?“

Kleinapfel se na Lenzova slova usmál. Oba dobře věděli, že manželé jsou v sanatoriu pod neustálým dohledem. Lenzovi z toho podezírali hlavně skupinku dvou údajných studentů z Heidelbergu, kteří se drželi trochu stranou od společnosti. Anežka si na vycházkách hned několikrát všimla, že se oba mladíci drží v uctivé vzdálenosti za ní. A jednou je přistihla, jak zvědavě nakukují za přepážku, u které zrovna odevzdala dopisy adresované svým i Lenzovým rodičům. Lístky, na které ještě nikdy nedostali odpověď.

„Pane Lenzi, jak bych to jen řekl… Samozřejmě, na jednu stranu se o vás staráme proto, abychom některé věci udrželi pod pokličkou, ale do určité míry je náš zájem o vás a vaši paní naprosto nezištný. Berte to jako projev vděku od země, které jste významně pomohli, a teď vám to chce nějakým způsobem oplatit.“

„A my si toho, společně s mojí ženou, pochopitelně vážíme. Ale taky předpokládáme, že s námi už máte nějaké plány. Vy víte, co s námi bude, viďte? Nebo se pleteme?“

Rada obchodní delegace přikývl a hledal vhodná slova, jak svůj protějšek nadchnout.

„Byl jste někdy u nás v Bernu? Opravdu pěkné městečko. Bude se vám líbit. Na první pohled možná nudné a ospalé, ale v každém druhém domku se skrývá buď banka, anebo nějaká zajímavá firma. A řada z nich hledá vhodné pracovníky, o které by bylo bohatě postaráno. Na pozici vedoucího propagačního oddělení, řekněme. Sepisování brožur, sem tam nějaký dálkový telefonát, ale jinak klidná práce bez velkých pochůzek. K tomu služební byt v centru města, vaše paní by si mohla bez problému dovolit služebnou, aby se mohla věnovat důležitějším věcem, časem přibude možná i šofér… Tohle všechno samozřejmě jen pod podmínkou, že se budete držet na švýcarském území…“

Lenzovi něco podobného očekávali. I když to bylo na seznamu těch lepších scénářů. Varianta Zlatá klec.

„Pokud je to nabídka, pak za ni samozřejmě děkujeme. Čas na rozmyšlenou, předpokládám, ještě máme…,“ odpověděl s falešným úsměvem Lenz a rukou při tom poklepal na churavou nohu.

„Pochopitelně, při vašem současném stavu to ani nespěchá! Však se dál uvidíme přibližně jednou týdně. Klidně to s vaší paní proberte, pokud budete chtít, můžeme vám sem zaslat soupis bytů, které by mohly být k dispozici. Ale popravdě, není moc o čem přemýšlet. Přece nemusím zacházet do detailů. Stačí si uvědomit, že jste sem přicestovali pod německými pasy, jste tu registrováni pod smyšlenými jmény, která vám naše služba zajistila, a… pokračovat snad ani nemusím. Proč taky? Máte před sebou jedinečnou šanci, jak začít úplně nanovo.“

IV 

Společně s tou černo-červenou limuzínou dorazil do hor zmatek. Za majitelem cizokrajného auta neustále přijížděli kurýři na motorkách a o víkendech taky dámská společnost z městečka, která se těšila na rychlou jízdu s odkrytou střechou. Výlet býval obvykle přerušený jen krátkou zastávkou někde uprostřed lesů. Ke všeobecnému pohoršení nejen sanatoria, ale i celého lázeňského městečka, které od svých dívek vyžadovalo slušné mravy a život v porobě.

Lenzovi tohle nabourání klidu uvítali. Podobná bouřlivost jim byla rozhodně bližší než usedlost zbohatlých pacientů, kteří se snažili tuberkulózu anebo utajovanou syfilidu přebít vycházkami k vodopádu a vysedáváním v lehátku. Kolečkové křeslo mezitím vystřídaly berle, díky kterým Lenz po dlouhých měsících získal alespoň trochu svobody. Konečně nemusel spoléhat na dobrosrdečnost Anežky, ani na úzkostlivé pohledy a o to silnější ruce sester. Znovu se mohli vrátit ke společným procházkám o samotě, při kterých načerpával inspiraci a po každém návratu se mohl s o to větší vervou pouštět zpátky do psaní. Někdy Anežčino svižné tempo sotva stíhal, ale pořád to bylo lepší než se nechat táhnout a být odkázaný na jiné.

Rozloučení s křeslem však mělo i jednu nevýhodu. Pro Lenze bylo pořád těžší vymýšlet důvod, proč potřebuje další dávku. Ze začátku mu morfium dávali bez zeptání a dávky snižovali jen neradi. Jako by se řídili nějakým nevyřčeným příkazem. Teď už je ale musel sám přesvědčovat. Nad vodou ho alespoň zatím drželo tvrzení, že ho dál bolí v zádech, i když se místní masér dušoval, že dělá, co může, a s domnělým zaseklým nervem si co nevidět poradí.

A tak se Lenz jednoho dne ocitl v jedné místnosti s člověkem, kolem kterého vznikal stále větší humbuk. S majitelem auta, které bylo pro všechny symbolem nových časů, s nimiž do všech míst přicházela samolibost, nonšalance a bezmezné požitkářství.

Mohlo mu být kolem čtyřiceti, hladkost obličeje mu narušovalo několik hlubších vrásek a taky malá bradavice na levé tváři. Jeho hnědé vlasy byly sčesané dozadu a díky pomádě nabraly skoro až černý odstín, který o to víc zdůrazňoval zvětšující se kouty.

Cizinec si přes kostěné brýle pročítal jakousi korespondenci, zatímco čekal na zavolání sestry. Stejně jako Lenz, který společně s vozíkem přišel taky o přednostní právo na injekci, a teď se musel spokojit s čekárnou, ve které byli ještě další dva: poněkud bledý státní zástupce z Neapole a taky mladík s vizáží pobudy, který byl údajně synem nějakého sovětského funkcionáře.

Každý si hleděl svého a vyčkával na hlas, který jim otevře cestu k dočasné spáse.

Ticho probodával jen sípavý dech prokurátora.

Lenz si zběžně listoval sešitkem z místní knihovny, lacinou venkovskou romancí, ze které si četl akorát dialogy, aby odkoukal práci ne moc úspěšného konkurenta.

K sípání se mezitím začalo přidávat chrchlání.

Dialogy se točily kolem nesmyslů výšky dceřina věna, ženichova válečného hrdinství a milostivého faráře, který lásce obou milenců přál a pokoušel se je dovést k oltáři.

Neapolský prokurátor se snažil nekašlat a dýchal stále pomaleji, raději už jen nosem.

V celé knížce byla jen jedna jediná pasáž, která nepřetékala patosem, tiráž se jménem nakladatele, kterého si Lenz pro všechny případy zapamatoval coby člověka, který by byl ochotný vydat úplně cokoliv.

Dýchání jako by naráz ustalo.

Nikdo z ostatních tomu nechtěl věnovat pozornost.

Hlavně k prokurátorovi nevzhlédnout a nedat mu najevo, že si bezmoc jeho stavu uvědomují i všichni okolo.

Jeho postava se ale najednou sesunula ze židle a padla obličejem k zemi.

„Opa!“ vyklouzlo z vagabunda, který scénu bez dalšího pohnutí sledoval, zatímco se v Lenzovi a v neznámém čtyřicátníkovi probudily reflexy z války. Oba k Italovi doslova přiskočili a nahlas volali doktora. Neapolský právník byl celý modrý a padal do bezvědomí. Cizinec mu pevně stlačil oba čelistní klouby a Lenz pak přes škvíru v ústech ověřoval, jestli Italovi nezapadl jazyk.

Teprve po několika nekonečných vteřinách se dveře ordinace rozrazily a na pomoc přispěchal zkušený personál, který nemohoucího rychle odtáhl dovnitř.

Muž, který byl nakrátko vytržený ze světa obchodu, mlčky koukl na Lenze:

„Deutsch?“

„Ja, na klar.“

„Je dobrý vidět, že tu alespoň někdo není zahleděnej čistě jen do sebe jako jiní tady,“ řekl v narážce na ruského mladíka. A pak napřáhl pravici: „Já jsem Heinrich. Heinrich Streeck.“

„Jaroslav. Jaroslav Lenz…,“ prořekl se Čechoslovák a hned se kousl do rtu.

„Dobrodruh?“ zeptal se Streeck s trochu lišáckým pohledem a prstem ukázal na berle, stále ještě opřené o židli.

„Ale ne, pisálek na volné noze, a takhle to dopadá,“ usmál se Lenz. Pak se zamyslel a rychle dodal: „No a nově taky spisovatel. Alespoň se o to snažím.“

Hotových měl nanejvýš dvacet stránek. Hrubého textu, který se bude muset výrazně proškrtat a na některých místech naopak rozvést. Ale i tak ho ovládl pocit velikášství, který postihne každého, kdo má před sebou první popsaný list papíru.

„Jo takhle. Hm, no tak to se kloním. A na co tu čekáš? Na morfium?“

„No…“

„Sranda! Jen tě zkouším. Tady jsme na tom asi všichni stejně. Takovej ostrůvek svobody, kde se nikdo po pravým důvodu neptá…,“ dodal Streeck a pak se vrátil ke korespondenci, aby si ukrátil čekání. Po chvíli, zahloubaný do textu, ještě do vzduchu prohodil: „Ale jednu věc bych ti přece jen poradil: Člověk to musí mít alespoň trochu pod kontrolou, jinak ho to postupně sežere…“

V 

Ulice Plzně byly toho dne ponořené v mlze, ve které bylo sotva vidět na druhou stranu cesty. Maštalířovi to ale nedalo a řidiče pobízel, aby ještě přidal. Služební pragovka se otřásala pod náporem kočičích hlav a zároveň se snažila vyhýbat všem odvážlivcům, kteří se v tomhle bezčasí rozhodli sednout na kolo. Anebo jen nevinně přecházeli silnici.

Auto klouzalo labyrintem úzkých uliček a svým klaksonem průběžně varovalo okolí, aby se mu neodvažovalo vstupovat do cesty. Pak doslova proletělo přes celé Náměstí republiky, udělalo poslední ostrou zatáčku a se skřípěním zastavilo před činžovním domem, který stál jen pár kroků od katedrály.

Maštalíř se vyhoupl ze zadního sedadla a skoro v poklusu vyrazil ke vstupním dveřím.

Spíš jen na efekt zkusil i tentokrát zazvonit, i když bylo jemu i řidičovi jasné, že to v minulých dvou dnech k ničemu nevedlo a ani dneska to nebude jiné.

Teprve potom přivolal domovníka, aby mu jemně vysvětlil situaci.

Svému šéfovi to toleroval dlouho. I před všemi nadřízenými raději kryl, že sekční ředitel mívá slabší chvilky, a když už náhodou dorazí do práce, pak jen v mimořádně žalostném stavu. Jenže tentokrát to spěchalo. Na podpis čekaly obchody, které měly podniku vynést miliony a za jejich úspěch se zasazovali i hlavouni až z Prahy. Dokonce i ten úplně nejvyšší.

Maštalířovi tak objektivně ani nezbývalo nic jiného než překročit nepsaný zákon a narušit pánovo soukromí. Společně s domácím proto stoupali po točitém schodišti k mohutným dveřím ve druhém patře.

Tam znovu zazvonili. Pak zaťukali.

Potom několikrát zabušili. Nic.

Schodištěm se rozlehlo ještě několik hlasitých úderů na dřevo, které vystřídalo cinkání kovu. Domovník se probíral tlustým svazkem klíčů a zoufale hledal ten pravý. Ze sousedního bytu mezitím vyšel postarší muž v domácím županu, a svůj přísný pohled ještě podtrhl nasazením cvikru. Soused rychle pochopil situaci, a tak si stoupl k domácímu, hlavu sklonil ke klíčům a svým zamračeným výrazem dával najevo, že se snaží pomoct.

Maštalíř při tom čekání nejspíš jen z nervozity zatáhl za kliku.

Zámek překvapivě cvakl. Bylo odemčeno.

Trojice se proto v těsném závěsu odhodlala vstoupit dovnitř.

Přijímací síni vládla temnota a chlad.

Maštalíř ještě stačil zmáčknout vypínač elektrického lustru, než si té siluety všichni tři naráz všimli.

Sekčního šéfa našli uprostřed obývacího pokoje. Jeho tělo bylo asi o metr výš, než by správně mělo být, a jeho krk pevně svírala oprátka. Oběšenec měl na sobě šarlatové smokingové sako a tmavé kalhoty, jako by se chystal odejít spíš na večerní partičku karet než na věčnost.

Objevení těla doprovodilo jen krátké hromadné nadechnutí. Reakce mužů, pro které nebyl pohled na mrtvolu nic nového, akorát na to v posledních šesti letech trochu pozapomněli. Domovník hbitě otevřel okno, aby vyvětral, zatímco soused zuřivě leštil svůj cvikr, aby si mohl scénu lépe prohlédnout.

Jako první vyšel z bytu Maštalíř. Doběhl ven za řidičem a nařídil mu, aby okamžitě zalarmoval nejbližší četnickou stanici. Otázka nanejvýš pár stovek metrů.

Pragovka proto se skřípěním vyrazila zpátky směrem na náměstí a Maštalíř nakrátko zmizel v kouři jejího výfuku. Rukama mezitím pátral po kapsách, dokud konečně nenahmatal balíček cigaret.

Bylo mu jasné, co tahle ztráta znamená. Pro jeho podnik, i pro něj osobně. Alespoň doufal.

Před branami závodu se objeví parte, v ředitelské kanceláři nechají na pár dní ležet věnec a seshora bude obrovský tlak na to, aby obchody nerušeně běžely dál. Vyjednávání bylo v kritické fázi a oddělení mohl řídit jedině někdo, kdo ho znal zevnitř a kdo měl důvěru všech těch podezíravých cizinců. Byl na tuhle roli připravený on, Maštalíř? Riziko, že by se našel někdo jiný: v podstatě nulové.

Lítost nad smrtí nadřízeného u něj nebyla na místě. Dokonce by bylo až nepochopitelné, a nejen pro něj samotného, kdyby ji cítil. Toho člověka považoval už léta za odepsaného a akorát doufal, že si jeho pozvolného rozkladu všímali i ostatní. A že teď do vedoucí funkce konečně jmenují někoho, kdo si to zaslouží. A kdo to nutně potřebuje.

V myšlenkách se tak vrátil zpátky k sobě. Ještě před pár minutami byl bezvýznamným číslem dvě v sekci, která zatím ani nic nevyráběla. Zpátky na ulici ale vyšel jako muž, který se už viděl v nové úloze a byl připravený okamžitě vydávat rozkazy. A směrem nahoru posílat i určité prosby, když na to přijde. Konkrétně jednu, která mu ležela na srdci ze všeho nejvíc. Cíl byl na dosah ruky.

Maštalíř si trochu nervózními prsty zapálil cigaretu. Její kouř splýval s mlhou, ze které se po několika minutách prodraly první postavy v policejních uniformách.

VI 

„A co vlastně píšeš?“

Lenzovi byli zrovna uprostřed vycházky, když k nim zezadu dolehl cizí hlas. Němčina podtržená žvatlavým přízvukem odněkud z Porýní.

Streeck k nim cupital rychlým krokem, který ještě popoháněl zdobenou vycházkovou holí.

Anežku zarazilo už jen to tykání. Pak se nechápavě podívala na svého manžela, který se jí o incidentu v čekárně ani slovem nezmínil.

„Pardon, madam, že se hned nepředstavím. S vaším mužem jsem měl před pár dny tu čest a zvědavost mi tak trochu nedala…“

S Anežkou si po těchto slovech dlouze potřásl rukou a svýma veselýma očima rychle přebil nečekané vyrušení.

„Nuže, Ja-ro-slave, říkám to správně? Podle jména bych vás tipoval na Čechoslováky, no nemám pravdu?“ Streeck mezitím znovu koukl na Anežku, jako by se chtěl ještě jednou omluvit za to, že obtěžuje: „Váš manžel mi prozradil, že je literát. A že je ponořený do světa múz. Pokud můžu být tak smělý, madam, při pohledu na vás už dost možná chápu, proč se mu to tak daří…“

Od kohokoliv jiného by to znělo úlisně, ale tenhle člověk uměl do tónu přimíchat správnou dávku ironie. Sebedůvěra úspěšného muže, který sám sebe nebere vždycky vážně a to samé očekává taky od ostatních.

„Zatím se není moc čím chlubit. A jestli míříš tam, kam myslím, pak ano, máš pravdu. Bez mé ženy bych nedokázal udělat ani to málo, co jsem zatím napsal,“ utrousil Lenz a snažil se o co nejležérnější tón.

„Ale! Nechte mě hádat: Bildungsroman! Nebo ne: nějaká hra s psychoanalýzou! Anebo že by poezie?“

Streeckovy oči doslova zazářily nadšením a každou jeho větu doprovázelo energické máchání rukou. Oba manžele obletoval jako neposedný motýl poháněný zvědavostí. Lenz se ji ale rychle snažil zmírnit.

„Ani to, ani to. Spíš taková jemná kritika poměrů, ve kterých Němci žijí. Hamburk. Loni na podzim. Těsně před začátkem povstání. Všechno to nekonečné zklamání z nových poměrů, kvůli kterým dělníci zatoužili po změně. A taky jak se k nim přidala banda buřičů, co chtěli tyhle naděje akorát zneužít ve svůj prospěch…“

Majitele černo-červené limuzíny, která přitahovala pozornost i těch nejrozmazlenějších dam a evidentně stála celé jmění, to kupodivu neodpudilo.

„Hm, takže sociální kritika. No, proč ne? Teď je to celkem v módě, když se to drží v mezích. Sice je to od tebe celkem zarážející vzhledem k tomu, kolik si tady pan doktor Kleefeld účtuje. Ale při pohledu na tvé přátele v ošuntělém autě možná tuším, odkud vítr vane…“

Anežka se neměla jak dostat ke slovu. Pro Streecka byla nanejvýš objektem obdivu, který mohl být dost možná jen předstíraný podobně jako zájem o Lenzovu prvotinu.

„A už máš nakladatele?“

Pichlavá otázka, která se dala čekat. Byla to klíčová součást rovnice, na které všechno stojí a padá. Pokud není nakladatel, pak není motivace, není vůle, není naděje. Vlastně ani není důvod pokračovat. Lenz se proto zkusil vyhnout odpovědi.

„Nakladatele teprve budeme řešit. Chápej, nejdřív musíme mít něco v ruce. Nemá smysl přijít k někomu s tím, že na něčem teprve děláme… Nebo tedy dělám…“

„Máte alespoň několik hotových stránek? Nějaký koncept, aby člověk tušil, jakým směrem se to celé bude ubírat?“

„Proč se vlastně ptáš?“ zeptal se Lenz hlavně kvůli tomu, aby si vychutnal možnost tomuhle neznámému zbohatlíkovi tykat.

Streeck se uchechtl. Na tuhle otázku se asi připravoval už dopředu.

„Řekněme, že sonduju možnosti, co se mi v týhle díře nabízí. Mám holt americkou školu. Sice tady musím na pár týdnů zkejsnout, ale byznys se neptá. Člověk musí neustále větřit nějakou novou příležitost. Víš, mám takovou… udržuju si… komunitu, abych se držel správného slovníku, když už se zajímáš o to sociálno. Prostě takovou komunitu lidí, co znají svůj foch a chtějí v něm uspět. S trochou mojí pomoci…“

Lenz nechával Streecka doříct celou pravdu.

„Úplně bez obalu: beru to jako takovou investici, řekněme. Pomůžu, ale výměnou za to chci podíl z úspěchu, když náhodou přijde. Ale on skoro vždycky přijde, o to už se přece jen umím postarat…“

Anežka měla chvílemi chuť se do toho vmísit, ale nenašla jediný způsob, jak to udělat. A tak nechávala dál mluvit jen svého muže:

„Jen to? Podíl na zisku? S tím, že bys dokázal obstarat nakladatele a všechno kolem, anebo k tomu alespoň přispěl? Moc mi nevykládej. Proč bys to dělal?“

„Ja-ro, můžu ti tak říkat? I přes to všechno, jak možná působím… No, řekněme, že jsem tak trochu romantik,“ odpověděl Streeck a pohlédl při tom na Anežku. Tentokrát to už mohlo působit slizce. Jenže Lenz to nevnímal. Taky on teď začal větřit šanci.

„Nedal bys mi svou navštívenku, abych se na tebe případně obrátil? Jestli to tedy máme chápat jako nabídku. Chápej, tady už moc dlouho nezůstaneme, ale rádi si to necháme projít hlavou a pak se ti ozveme, až s tou knihou budeme hotoví, a třeba bychom ti poslali i kopii rukopisu…“

Streeck se zarazil. Byť jen nenápadně. Jeho pohled rázem přestal těkat na všechny strany a energické pohyby se zvolnily. Na odmítnutí evidentně nebyl moc zvyklý.

„Takhle to úplně nefunguje. Pokud jde o tyhle věci, vždycky hraju od začátku vabank. Ber, nebo nech bejt. Potřebuju být první, kdo do toho nahlédne. Spisovatele, které už někde předtím odmítli, o ty fakt zájem nemám. Opravdu nemáte něco, co bych si mohl už teď, nebo třeba za pár dnů pročíst? Kdyby to bylo ucházející, měl bych třeba jiný návrh. O hosty sice nouzi nemám, ale na nějakou dobu bych u sebe rád uvítal i takové, kteří mi i mají co předat. Včetně procent z prodeje, když na to přijde…“

VII 

Streeckova podlézavost byla Anežce i Jaroslavovi podezřelá. Člověk ale nemá na výběr, když padá hlavou ze střechy. Na jedné straně byl Kleinapfelův návrh na nudný život ve městě, ve kterém byl tím jediným oživením akorát maličký orloj na hlavní třídě. Na druhé straně byla pobídka od naprosto neznámého člověka, který působil až příliš nadšeně a přímočaře, než aby to mohla být pravda.

„Není to jen jejich další pokus, jak nás udržet na uzdě?“ zeptala se jednoho večera Anežka, v narážce na dočasné chlebodárce.

Lenz okamžitě přikývl. Ani ve snu ho nenapadlo, že by se o ně někdo zajímal jen tak.

„Možná. Možná určitě. Ale i kdyby, není to pořád lepší než Bern?“

Jeho názor na celou věc se odvíjel od toho, kolik bylo hodin. Ráno po probuzení býval jednoznačně proti, ale jen do chvíle, než dostal první injekci. Hned po ní byl naopak odhodlaný pustit se do něčeho nového, klidně i dobrodružného. A pohled z okna na Streeckovo blyštivé auto ho v téhle odvaze akorát utvrzoval. Mohla to být jízdenka do něčeho neznámého. A snad i lepšího.

Anežka se k téhle nabídce přikláněla z úplně jiného důvodu.

Celé ty měsíce strávené v sanatoriu se musela vyrovnávat s podřízenou rolí. Úplně jinou, než na jakou byla za dlouhá léta zvyklá. Jejich manželství vždycky stálo na rovnocennosti, které se snažili podřídit úplně všechno. Teď ji ale dohánělo to, jak na ni pohlížela okolní společnost. V očích ostatních byla jen bezvýznamnou figurkou.