Veronika Rubínková 

Dvanáct spících panen 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Veronika Rubínková, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1901-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1902-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

PROLOG 

TUPADELSKÉ SKÁLY, 1799 

Každý má svůj soukromý hřbitov. Místo, kam odkládá svoje touhy a sny. To, co volá po životě, bývá pohřbeno dřív, než je definováno. Kolik snů a tužeb odpočívá pod každým hrbolem hlíny opatřeným jednoduchým křížem? A kolik jich je umlčeno hostií z rukou kněze? Každý si kopeme svůj vlastní hrob. Zatlačujeme oči mrtvým, a přitom je neumíme otevřít živým. Věz, čtenáři, že o tom vím své. Teď, když se tma snáší nad lesem a pomalu pohlcuje mou skromnou chýši, si připadám jak v břiše Bestie. Pozoruji svůj hřbitov z úzkého okna mého chudého příbytku vystavěného na vrcholu skalního hřbetu, který tu zbyl jako memento po dávném moři, z jehož dna vzešel. Není nic krásnějšího, než když mezi náhrobní kříže začíná pronikat tma. Pomalu dusí poslední paprsky světla v přízračném vítězství nadcházející noci. Ale já vím, že vše je jen dočasné. Temnota ustoupí a světlo zas pronikne mezi ramena křížů, které jsem tu nechal zasadit. Je tu dvanáctero hrobů rozmístěných do kruhu. Kříže tyčící se nad nimi mají neobvyklou polohu. Každý jeden z nich je zaražen obráceně – vrcholem do hlíny tak, aby připomínal odvahu a utrpení svatého Petra. Pleteš se, čtenáři, pokud pochybuješ o mé zbožnosti. Má duše je v tomto ohledu neposkvrněná jako čistý list. Ale nemýlíš se, pokud jsi zaznamenal, že můj pohled na božskou existenci se zcela liší od pohledu těch, kteří se vydávají za služebníky Pána. Těch, kteří přijali Kristovu oběť jako pakt – úmluvu s Bohem, jenž smývá všechny hříchy lidstva. Bez pochopení, že podstatná není velikost oběti, ale láska, s níž ji dáváme. Pak to totiž není pouhá oběť. Je to dar. Těch dvanáct hrobů, které jsem zde nechal zhotovit, je připomínkou takového daru. Není to nic okázalého, ale svůj účel to plní. Lidé sem už tolik nechodí. Neobtěžují mě všetečnými otázkami. Mám tak dostatek času sepsat vše, co jsem viděl a slyšel. Dřív, než mě semele proud času. Ten příběh je prostý, a přeci nezvyklý. Dráždí mou fantazii a nedá mi spát. Nesmím ho vyslovit, a přesto ho musím napsat dřív, než mě pohltí a zcela mi zatemní rozum. Je to má oběť, kterou skládám vůči Tobě. Nemá název, a přece prostupuje všemi mými knihami. V každé z nich je střípek tohoto tajemství. Dotek neznáma ukrytý mezi řádky. Můj poslední román, Tucet spících panen, ale vzbudil takové pohoršení, že už se neodvažuji prozrazovat víc. Lidé nejsou připraveni na pravdu, jakou chci předložit v té nejsyrovější podobě.

Ten příběh začíná v daleké Slavonii a věz, že jsem si nevymyslel ani řádku. Vypráví ho ona. Vede moji ruku a šeptá mi ho do snů. Obávám se, že až jednou přijdou s jídlem z bezděkovského zámku, najdou tu už jen mé bezduché tělo schoulené nad psacím stolem. Patrně vytrhnou brk z mých ledových prstů a objeví tento deník, pečlivě zapečetěný hned vedle mé závěti. Budou vědět, že ho nesmí otevřít. Lidé jsou tu stále pověrčiví a netroufnou si zneuctít mé poslední přání. Vše je podrobně popsané v mé závěti. Tobě to prozradit mohu, můj jediný čtenáři. Protože Ty jediný mě budeš soudit. Stojí v ní, že chci být pohřben i s tímto příběhem. Jedině tak se dostane až k Tobě. Jen pro Tebe ho píšu. Můj Pane. In nomine Patris et Filii et Spiritus sancti. Amen. 

S hlubokou pokorou k Tvé moudrosti 

Christian Heinrich Spiess 

Léta Páně 1799 

KAPITOLA 1. 
ZPĚV SMRTIHLAVA 

PROSINEC 1919 

Tvář mladé ženy, jejíž tělo našli vtěsnané do dutiny stromu, byla bledá a nehybná. Její oči, dávno zakalené smrtí, bez zájmu sledovaly dění okolo. Neviděly tři muže rozdílných postav a věku oblečené do četnických uniforem ani dvě vyděšené děti přešlapující nedaleko nich. Neviděly ani Julia Živného, který společně se svým přítelem Frantou Schullerbauerem nevěřícně hleděl na tu zkázu. Franta jako zdejší obvodní lékař nemohl konstatovat nic jiného než smrt. Mrtvola zírala vytřeštěným pohledem někam skrze ně, panenky bezbarvé, hlavu stočenou mírně ke straně a opřenou o pokrčená kolena. V záplavě kaštanových vlasů, které jí splývaly po ramenou, se třpytily zbytky listí přišpendleného mrazem a pokrytého jinovatkou. Obličej měla ušpiněný od hlíny, bradu skloněnou k hrudi a paže ovinuté kolem kolenou. Zdálo se, že její tělo ještě nenese žádné známky rozkladu. Strom měl mohutný kmen, v jehož zadní části zela velká díra. Tudy sem pachatel vpravil tělo. Uprostřed lesa, mimo cesty, to byla dokonalá skrýš. Julius si uměl představit, jak velký šok musely zažít děti, které tělo objevily. Pravděpodobně sešly z cesty, aby si ji zkrátily přes les. Co zde ale v tomhle mrazivém dni dělaly, netušil. S Frantou přijeli teprve před chvílí. To už bylo na místě zdejší četnictvo.

První si těla všimlo malé děvče, které teď křečovitě svíralo ruku svého o pár let staršího bratra.

„Nevzpomínáš si na něco zvláštního? Cokoliv!“ pronesl ponuře mladý četník směrem k děvčeti.

Nepůsobil dvakrát sympaticky, což mu děvče dalo jasně najevo dlouhým, táhlým vzlykem. Na sobě měl rajtky, vysoké boty a dlouhý vlněný plášť šedé barvy přepásaný hnědým opaskem, za kterým se houpalo kožené pouzdro s pistolí na jedné straně a malá brašna na druhé. Jeho uniforma se nijak nelišila od uniforem, jaké se nosily ve Velké válce. Jen znaky monarchie byly strženy a nahradila je kokarda v národních barvách. Podle červeného nárameníku Julius ke svému překvapení usoudil, že půjde o nadstrážmistra. Zdejší četnická stanice byla otevřena teprve před pár měsíci a čítala pouhé tři muže a jednoho četníka na zkoušku, který zřejmě zůstal na stanici. Tenhle, ač byl očividně nejmladší, působil nejrázněji. Zbytek četnictva, dva muži středních let, zatím ohledával okolí a obracel při tom snad každý kámen. Julius se jim nedivil. V tomto okrsku většinou panoval klid a tohle bylo šokující pro všechny.

Děvče fascinovaně zíralo do dutiny stromu, tvář mrtvolně bledou a rty chvějící se v nesrozumitelném popěvku.

„Co říkáš?“ Nadstrážmistr si dřepl vedle ní, snad aby nepůsobil tak hrozivě.

Nezdálo se, že by dívka reagovala. Pořád se tiskla k bratrově ruce, pohled upřený na tvář ve stromě.

„Je v šoku,“ usoudil Franta a z úst mu vyšel obláček páry, „to jste sem ta děcka museli vodit znovu? V tomhle mrazu?“

Narážel na to, že děti nejprve přiběhly vyděšené na stanici. Ale četníci jim moc nevěřili. Navrch ani jedno z nich nedokázalo popsat, kde přesně tělo našly. Nakonec četníci usoudili, že bude nejlepší, když jim to místo raději ukážou. Sněhu sice moc nebylo, zato mráz se Juliovi zarýval až pod kůži. Ta děcka tu stála už minimálně hodinu. Soudil tak podle toho, že stejně dlouho trvala cesta ze Strážova, kde měl Franta ordinaci a kde spokojeně klábosili, než na ně zabouchal jakýsi Karel Feigel, majitel zdejší továrny na kůže a momentálně jediný vlastník telefonu v širokém okolí, který jim sdělil, že neodkladně musí vyrazit na četnickou stanici do Bezděkova, kde jim povědí víc. Franta svůj vůz ještě neměl a fakt, že ho k případu povolali okamžitě, mu nedal jinou možnost než využít Juliovu „starou herku“, jinak letitý a milovaný model od Laurina & Klementa.

„A co jsme podle vás měli dělat?“ odsekl nevrle Frantovi nadstrážmistr. „Tohle místo bychom bez těch děcek nikdy nenašli! Vždyť tudy nevede žádná cesta! S takovou by tu byla do jara!“ mávl rukou směrem k mrtvole.

„Hajčí bumbajčí, spi dlouze,“ pobrukovalo děvče. Julius ten popěvek znal, ale jeho melodie ho zneklidňovala. Původně šlo o ukolébavku, která se postupem času uchytila spíše jako vánoční píseň. V podání toho děvčete ale zněla úplně jinak. Skoro jako nějaké zaříkávání.

„Co říkáš?“ naklonil se nadstrážmistr k děvčeti.

„Ukolébavka,“ vysvětlil Julius, „stará píseň z jižních Čech, taková pochmurná, ale oblíbená.“

Až teď ho nadstrážmistr zaregistroval: „A vy jste vlastně kdo?“

„Julius von…“ odpověděl za něj Franta a hned se zarazil. Ačkoliv Julius v minulosti používal predikát „von“, po válce byly všechny šlechtické tituly zrušeny. „Chci říct Julius Živný, poštmistr na Čachrově a můj dlouholetý přítel,“ pokračoval Franta. „Byl tak laskav, že mě sem odvezl.“

Julius věděl, že si Franta jako známý lékař nepotrpí na autority. Měl tu čest poznat to na vlastní kůži u Caporetta.

„Matička vyšla si pouze…“ zabroukala dívka. Nadstrážmistr Frantovu zřejmou nevoli přijal s úšklebkem. Nic jiného ani udělat nemohl. Bezděkovský lékař odjel na svátky někam k příbuzným a vlaky nejezdily kvůli nedostatku uhlí. To byl problém, který trápil nejen Bezděkov. Minulý rok byla situace s uhlím tak děsivá, že jej lidé museli krást z vagónů, a přitom byli stříleni jak psi. Alespoň tak Julius slyšel po návratu z fronty. V tomto kraji nebyl nikdy jednoduchý život. Už v dřívějších dobách tady byly zimy tak kruté, že sněhové závěje mnohdy odřízly celé vesnice. Vlastně byl malý zázrak, že ještě nenapadl metr sněhu, jak to obvykle v tuto dobu bývalo. To byl také důvod, proč se zrovna dnes rozhodl Frantu navštívit. Z Čachrova to byl v tomto počasí na motocyklu risk, ale rád zase přítele viděl. Těžko by se nadál, že místo u něj v obývacím pokoji skončí v nehostinných Tupadelských skalách. Rozhlédl se kolem sebe. Vesnice Tupadly ležela ukrytá za hustým lesním porostem kousek odsud. Před ním se černal les, který protínal buližníkový skalní hřbet. Celé tohle místo působilo neobyčejně bohapustě.

„Vyšla a zůstane navždycky tam…“ brumlala si dívenka tiše.

„A malý drobeček zbyde tu sám,“ zapěl falešně Julius slova ukolébavky, kterou mu kdysi zpívala jeho máma Mathilda, a bodlo ho u srdce.

Děvčátko se náhle vytrhlo ze sevření bratrovy dlaně a rozběhlo se k němu. Objal její křehké tělíčko a drmolil konejšivá slova.

„Dobře,“ řekl nakonec nadstrážmistr, který rychle pochopil, že nemá smysl se s Frantou dohadovat, „neztrácejme tedy čas.“

Franta přikývl a odložil kožený kufřík s lékařskými nástroji na zem.

„Než ji vytáhneme ven, měli bychom odvést ty děti,“ navrhl podsaditý četník.

„Ano,“ zaváhal nadstrážmistr a bylo vidět, že dost dobře neví, co s nimi.

„Odvezu je, pane, rovnou do hájovny!“ pokračoval četník formálním tónem. Z jeho výrazu bylo patrné, že děti zná a ví, kde bydlí.

Četnická stanice měla poměrně rozsáhlý obvod, pod nějž spadaly okolní obce včetně Tupadel a přilehlých skal, ve kterých se teď nacházeli. Do Bezděkova to byl pěšky kus a děti samotné poslat nemohli.

Nadstrážmistr vděčně přikývl: „Dobře, Boučku, doveďte je za matkou a vyřiďte, že se zastavím později.“

Pak se obrátil na druhého četníka s šedým knírem a prořídlými vlasy, který zatím vytvořil náčrt místa činu a teď si cosi zuřivě zapisoval do malého sešitu.

„Vy, Pálo, mi pojďte pomoct a vy!“ pohlédl přísně na Julia. „Ničeho se nedotýkejte!“

Julius poslušně přikývl, i když netušil, čeho by se tady mohl dotknout. Široko daleko nebylo nic než les. V okolí se nenašel žádný předmět, ze kterého by mohli sejmout otisky. A i kdyby chtěl, sotva se mohl pohnout – dívka mu pořád křečovitě svírala dlaň. To děvče mělo stisk jak kleště a nehodlalo se ho pustit.

„Až ji vytáhneme, doktor se postará o předběžné ohledání těla. Bude lepší, když už to bude za námi,“ pokračoval nadstrážmistr směrem k Pálovi. Pak se zarazil a svraštil obočí. „Tak Bouček! Odveďte už ty děti odsud!“ zamračil se.

Julius se opatrně vymanil z dívčina sevření. „Běž tady s četníkem, dovede tě k mamince,“ řekl jí co nejněžněji.

Místo odpovědi mu stiskla ruku tak pevně, že pocítil každý článek prstů.

„Tak se přece neboj, půjde s tebou i bratr,“ povzbuzoval ji Julius a pohlédl na chlapce stojícího stranou od nich. Mohlo mu být sotva patnáct let, ale postavou převyšoval četníka Boučka nejméně o hlavu. Hleděl do země otočen zády k nim i ke stromu s mrtvolou a špičkou boty kopal ďolík do zmrzlé hlíny.

„Tak pojďte už! Musíte k mámě!“ zavrčel netrpělivě četník Bouček.

V tom okamžiku chlapec zvedl hlavu a zahleděl se k lesu.

„To je táta!“ vykřiklo děvče a konečně pustilo Juliovu ruku. Od cesty k nim mířila mohutná postava v mysliveckém obleku. Julius usoudil, že ten kluk má být po kom tak vysoký. Muž, který k nim přicházel, měl bezmála dva metry.

„Přijel jsem, hned jak jsem se to doslechl,“ sotva popadal dech, „víte, v Zejbiši jsme měli hon. Karel Heller, jsem jejich otec,“ potřásl překvapenému Juliovi rukou, zatímco druhou objímal děvčátko.

„Karlíku, co se tu…“ odmlčel se, když spatřil mrtvolu.

„Proboha, člověče, kde se tu berete?“ zalamentoval nadstrážmistr.

Karel Heller zalapal po dechu a několikrát polkl. „Lidi z vesnice mi to řekli. Měl jsem šichtu tady nedaleko, ale jak jsem to slyšel, všeho jsem nechal a hned běžel,“ vysvětlil nadstrážmistrovi roztřeseným hlasem.

„Zajímavé,“ poznamenal kousavě nadstrážmistr, „zdá se, že místní klepy se šíří rychleji než španělská chřipka.“ Karel Heller tu poznámku ponechal bez povšimnutí.

Jeho tvář si teď nezadala s barvou jinovatky. Beze slova smekl klobouk.

„Pro Boha živýho!“ ozval se za jejich zády afektovaný ženský hlas. Nadstrážmistrovi poskočilo obočí vzhůru a jeho výraz získal groteskní nádech.

„Hrome! Vy jste zase kdo?“ Téměř souběžně s Juliem se otočil k přicházející ženě středních let.

Byla podsaditá a napadala na pravou nohu. Jak se k nim blížila s očima vykulenýma a ústy zakrytými dlaní, oba instinktivně couvli. Zastavila se těsně před Juliem a upřela na něho pronikavé modré oči. Na hlavě měla naraženou beranici, pod níž se kroutily prošedivělé kadeře. Její tvář ale byla ještě hladká a bez vrásek.

„Polívková, z Tupadel,“ řekla zvláštním, zastřeným hlasem.

Zdálo se, že promlouvá k Juliovi, ačkoliv on se jí na nic neptal.

„A co tu chcete?“ pokračoval nevrle nadstrážmistr. Teprve teď odlepila pohled z Juliovy tváře, zaostřila směrem k nadstrážmistrovi a následně k mrtvole. Julius tím směrem pohlédl bezděky také. Zdálo se, že kompozice, jakou jim jejich úhel pohledu nabízel, je téměř bezchybná. Působilo to tak samozřejmě. Tělo té ženy jako součást stromu.

„Znala jste ji?“ spustil ostře nadstrážmistr.

Zavrtěla hlavou s pohledem přilepeným na bledou tvář mrtvoly.

„Tak co tady sakra děláte?“ pokračoval stejným tónem.

„Přece tu ty nebohý děti nenechám zmrznout!“ namítla a její hlas se náhle zdál nezvykle klidný. „Jestli chcete, můžete se u mě vohřát, než se vydáte domů. Uvařím vám čaj,“ nabídla hajnému Hellerovi.

Ten se netvářil nijak nadšeně. Všem bylo jasné, že za tím pozváním vězí touha po senzaci.

„A co ty, hochu?“ zahleděla se na chlapce, „jsi bledý jako mrtvola, jen tě položit do rakve…“ zarazila se, když si uvědomila, co řekla.

Chlapec, který až dosud zarytě mlčel, teď nenávistně zasyčel: „Ty už si taky chystej futrál, ty stará rašelino!“

Hajnému překvapením vypadl klobouk z ruky.

„No Karle!“ šokovaně napomenul syna a vlepil mu pohlavek.

Chlapec se ušklíbl a na jeho rtech hrál pobavený úsměv. Polívková zavrtěla hlavou a beze slova se otočila k odchodu.

Až teď si Julius všiml, že na kraji cesty čeká celý hlouček sousedek, které se neodvážily až sem. Polívková směrem k nim zalomila rukama a teatrálně zvolala: „Takové neštěstí! Hotová katastrofa! Mord je to!“

To bylo na nadstrážmistra moc.

„Odveďte si ty děti!“ nařídil Hellerovi. „A vy, Bouček, zajistěte okolí, ať už sem neproklouzne ani myš!“

„Ani myš!“ zopakoval Bouček a srazil paty. Pak se vydal směrem k ženám, aby je zahnal zpátky do vesnice.

Julius se sehnul a zvedl ze země klobouk, který hajný upustil. Malá ratolest, již měl uchycenou za stuhou, se uvolnila a spadla na zem. Všiml si, že na ní utkvělo jen pár suchých listů, které teď odpadly úplně.

„Hajčí Bumbajčí je kolem a děťátko chce vzít si spolem. Veme si ho spolem a nevrátí víc, sotva si jen dobrou noc stačíme říct,“ zpívalo odcházející děvčátko tiše.

Teď už si Julius dobře vzpomínal. Byla to píseň o Hajčí, smrti, která všechno bere bez kompromisu a bez slitování. Matkám a otcům děti, dětem zase rodiče, bratry a sestry. O bytosti, která neměla existovat, a přesto byla její přítomnost hmatatelná. Díval se za odcházejícími dětmi, dokud nezmizely v záhybu cesty, se zvláštním, neurčitým pocitem.

Četník Pála zmizel za stromem, odkud se vzápětí ozval dávivý zvuk.

Bylo to v okamžiku, kdy se mu za pomoci Franty a nadstrážmistra podařilo vyprostit mrtvolu z dutiny stromu.

„Někdo ji podřízl jak podsvinče,“ naklonil se nad mrtvolu nadstrážmistr a zkoumavě si prohlížel řeznou ránu na krku. „A zašil ústa,“ zavrtěl nechápavě hlavou.

Mrtvola ležela na břiše, hlavou zkroucenou v nepřirozeném úhlu. Oči teď upírala přímo na Julia. Všiml si, že uprostřed šedivého bělma pravého oka jí prosvítají malé hnědozlaté tečky, které dohromady tvořily obrazec podobající se květině, zatímco její druhé oko bylo téměř bezbarvé. Zvláštní úšklebek, který vytvářely stehy na rtech, působil až ironicky.

„Pojďte mi pomoct, doktore,“ vyzval nadstrážmistr Frantu, „zdá se, že Pálovi bude ještě chvilku trvat, než vyzvrátí střeva.“

Odpovědí mu bylo hlasité říhnutí a další dávivá salva zvratků.

Franta neochotně přikývl. I on byl v obličeji bledší než obvykle. Po chvíli se jim podařilo mrtvolu otočit na záda. Teprve teď si ji Julius mohl prohlédnout. Byla dobře stavěná, a pokud mohl soudit, vypadala maximálně na pětatřicet. Na sobě měla dlouhý šedivý vlněný plášť, ze kterého vykukovaly lahvově zelené šaty se stojáčkem. Vlnité kaštanové vlasy jí trčely kolem obličeje, slepené hlínou a listím. Na krku jí zela krvavá rána, která se táhla až k levému uchu. Oproti ní se paradoxně vyjímal šev spojující její rty. Julius netušil, proč ho dnešní den zavedl k mrtvole ženy se zašitými ústy. Ale to nebylo jediné, co ho znepokojovalo. Něco tu nesedělo. Pozoroval Frantu, jak se sklání nad tělem a pomalu si navléká gumové rukavice. Pak zavrtěl hlavou a obrátil se na Julia.

„Napadá tě to samé co mě?“

„Žádná krev,“ odtušil Julius.

„Nikde v okolí. Ani v té dutině stromu, ani na šatech,“ dodal Franta spíš pro sebe.

„Ta zašitá ústa,“ namítl Julius, „proč by to někdo dělal?“ Nikdo nevěděl, co na to říct. A nikdo si nechtěl ani představit, že ten, kdo byl schopen tak bestiální vraždy, běhá někde na svobodě. Franta vzal skalpel a opatrně rozřízl stehy na ústech zemřelé. Vzduchem se okamžitě rozlinul hnilobný zápach. Pak sáhl do kufříku pro pinzetu. Po chvíli vytáhl mrtvé z úst podivný, asi deset centimetrů velký hmyz. Zvedl pinzetu proti světlu a zkoumavě si ho prohlížel. Šedočerná křídla teď visela zplihle podél oválného těla lemovaného žlutočerným kroužkováním, které v pravidelných intervalech směřovalo k charakteristické žluté kresbě připomínající lebku. Nebylo pochyb, že je to motýl.

„Smrtihlav,“ řekl Franta zvláštním tónem.

Julius dříve věřil, že jeho kroky vede prozřetelnost, ale teď si nebyl jistý, zda se nejedná o ironii osudu. Znovu si zkoušel přehrát dnešní ráno, které ho dovedlo až sem.

*** 

Julius toho rána vstal časně. Ne že by to nebylo obvyklé, ale na dnešek se mu nespalo dobře. Včera po dlouhé době zase pozoroval Aldebaran. Zářil tak jasně, že i tři hvězdy v Orionu proti němu vypadaly bledě. Chvílemi se zdálo, že po nebi stéká krev. Od dob, kdy byl s touto hvězdou nerozlučně spjat, uběhlo už půl roku. Tehdy řešil tajemství, které se nakonec rozhodl sám pohřbít. Přesto mu příběh stavení Christlhof pořád ležel v hlavě. Byl to příběh krve, lásky a prokletí, který ho provázel po celé dětství a v srdci mu po něm zůstala zvláštní hořkosladká vzpomínka. Od té doby se změnilo mnohé. Sám byl překvapený, jak krátká doba stačí k tomu, aby se lidský život obrátil v základech. Svraštil čelo. Nechtěl si připomínat bolestnou minulost, a už vůbec netoužil zabřednout do melancholie. Dnes měl jiné plány. Hodlal se stavit ve Strážově za svým nejlepším přítelem Františkem Schullerbauerem. Byly Vánoce a on tuhle sváteční atmosféru nesl velmi těžce. Když ještě žila Mathilda, jeho milovaná máti, býval dům vždycky plný vůní a přívětivé atmosféry. Dnes se tu procházel prázdnými místnostmi a srdce mu svírala neviditelná pěst. Nebyl tu již nikdo, kdo by pro něj uchystal sváteční večeři a nakřáplým, ale přitom silným hlasem s ním zpíval koledy. Jeho máma, vrchní poštmistrová v Čachrově, po níž převzal funkci, se odmlčela už před sedmi lety a on se s tím pořád nemohl srovnat. Když po čase zemřela i její sestra, milovaná teta Adele, zůstal sám jako kůl v plotě.

Polkl a pak se zhluboka nadechl. Bolest, která mu seděla na hrudi, byla neodbytná. Raději vyšel ven z domu, kde na něj před čachrovským poštovním úřadem čekal jeho oblíbený motocykl Laurin & Klement, který mu spolehlivě sloužil už od roku 1906. Pohladil ho po řídítkách, nasedl a nastartoval. Jakmile se ozval známý zvuk motoru, vybavil se mu výraz tety Adele, když před třinácti lety ten motocykl spatřila poprvé. Už tehdy ji dohnalo stáří a pro nové věci neměla příliš pochopení. Byla to zkrátka teta Adele, vždy starostlivá a trochu přehnaně nedůvěřivá. Ale milovala ho stejně jako Mathilda. Obě mu strašně chyběly. Zamrkal, když mu do očí vyhrkly slzy.

Nesmíš se takhle trýznit, Julie! napomenul se. Vzpomeň si, co dokázaly ony. Teta Adele přežila smrt své jediné lásky, na kterou nikdy nezapomněla. A i když byla stařičká a paměť už jí tak dobře nesloužila, ta láska tu s ní pořád byla. A Mathilda? Po nehodě s kočárem, kdy přišla ve vysokém stupni těhotenství o jedno oko, a zůstala tak zcela bezprizorní, to nikdy nevzdala a dotáhla to až na první poštmistrovou v Rakousku-Uhersku. A i když ji ten bídák von Greifenfels (jinak nikdy svého otce nenazýval) opustil a on, Julius, tak přišel na svět jako panchart, nikdy nezanevřela na život a bojovala jako lvice až do samotného konce. V žilách mu rozhodně kolovala bojovná krev. A Julius věděl, že ji nezklame.

Rozhlédl se po prázdné ulici. V časném ránu všichni ještě spali. Byl druhý svátek vánoční a Čachrov vypadal opuštěně. Bledé tabulky oken odrážely pošmournou šeď. Silnice, která Čachrov protínala, byla nezvykle tichá. Běžně tudy projížděly dopravní vozy, ale dnes se zdálo, že se svět zastavil. Julius tušil pravý důvod. Noviny se sice předháněly v senzačních článcích o druhých Vánocích ve svobodné republice, ale v pozadí tiskem stále ještě pronikaly zprávy o nákaze, která se v posledním roce šířila celým světem jako lokomotiva vydechující smrt. Pandemie chřipky byla hroznější a děsivější než válka sama. Bylo ironií, že nejhorší vlna udeřila na Československo ve chvíli, kdy slavilo vítězný konec války, a rozdělila lidi v okamžiku, kdy měli být spojeni. Nikdo nebyl v bezpečí a nikdo netušil, jak se proti nákaze bránit. Nejprve nemoc postihla vojáky, kteří se vraceli válkou unaveným kontinentem ke svým rodinám. Informací bylo zoufale málo, protože všude panovala válečná cenzura, a tak lidé netušili, jak strašlivá hrozba se k nim blíží. Později se začaly proslýchat zvěsti z neutrálního Španělska, kde se o pandemii živě psalo, ale nikdo z nich nebyl moudrý. Chvíli byla pokládána za epicentrum nákazy Čína, pak zase americký Kansas, kde ve vojenském táboře Funston zemřelo během pár dní několik desítek lidí. Potom začali umírat i civilisté. Mladí lidé, děti i ti, jimž válka podlomila zdraví. Nemoc jim napadala plíce a nikdo netušil, proč se to děje. Všude vládla beznaděj a pocity marnosti. Někteří se proti té situaci stavěli vzdorem, jejž demonstrovali křikem a hlučnými shromážděními, jiní se raději uzavřeli do svých vlastních ulit zmaru. V podstatě ale všichni chtěli to samé – konec toho utrpení. Lidé si halili tváře do gázy, vyhýbali se vzájemnému kontaktu, dezinfikovali svá bydliště alkoholem a bezradným lékařům začal docházet aspirin, který stejně nepomáhal. Rodily se mrtvé děti, nemocnice byly přeplněné a pohřebním službám se nedostávalo rakví. Svět se tak zahalil do jedné velké šedivé roušky, která paralyzovala všechno a všechny. Kubišta, Schielle, Kafka – ti všichni byli po smrti. Málokdo si ale uvědomoval další drtivý dopad nemoci na lidstvo. Zejména mezilidské vztahy se hroutily jako domečky z karet a pojem přátelství se pomalu stával sprostým slovem. Najednou nebyl nikdo ochoten pomoci nebo jen naslouchat či soucítit. Lidé se odcizovali sami sobě, svým blízkým a ještě hůře – svým srdcím. Drželi si odstup od všeho, co je činilo lidskými bytostmi, a zároveň ztráceli to nejcennější, co měli. Pohrdali sami sebou, svým prostředím, okolím i dobou. Esence života se pomalu vytrácela. Strach, beznaděj, bezmoc a vztek – to byly emoce, které teď na světě převládaly. Lidská mysl se rozkládala a hnila ze zpráv v tisku a hypotéz vzniklých ve snaze najít a stigmatizovat viníka. Tam všude byl prapůvod skutečného rozkladu. V poslední době se hodně šuškalo o tom, že sem nákazu zavlekli vojáci od Piavy. Proto to Julia tolik táhlo za Frantou, s nímž bojoval u Caporetta. Jako lékař strávil poslední půlrok péčí o nemocné a jen zázrakem vyvázl zdravý. Vyslechl si jistě dost, protože zoufalství lidí pomalu střídala zlost. Nepomohl tomu ani oběžník od zemské správy, který varoval před další pandemií. Julius tušil, že se jako vysloužilí vojáci ještě mají na co těšit.

„Herr Postmeister!“

Z rozjímání ho vyrušil mužský hlas. Ten muž se zjevil před poštou jako přízrak. Julia se zmocnila neblahá předtucha a navzdory mrazu, který panoval, mu na zádech vyskočil ledový pot. Tušil, co přijde. Jednalo se o starodávný zvyk, který se tu zakořenil mezi starými pannami. Neochotně vypnul motor.

„Guten Morgen,“ muž se ledabyle dotkl lemu klobouku, „nichts für Ungut einen schönen Grüss von erhahren Jungfrau Rosa Wierer sie hat alles schöne von Ihnen gehörtund sollen Sie ihr schreiben.“

Když sáhodlouhou větu dokončil, vydechl obláček páry.

Julius zrudl. Rosi Wiererovou znal asi sedm let. Už v létě ho nechala pozdravovat. Tehdy to nechal bez odpovědi, protože se dozvěděl, že se měla vdávat. Z toho patrně sešlo, a jak pochopil, on měl být další oběť.

„Co mám tedy milostivé slečně vyřídit?“ naléhal ten muž. Patrně to byl nádeník z jejich statku, kterého pověřili Rosini rodiče. Julius už slyšel, jak to chodí. Pokud nemůže německá panna najít ženicha, sejde se celá rodina a vytipuje si vhodné kandidáty. Těm pak pošle vzkaz, který zrovna dostal.

„Herr Postmeister, považte. Taková pěkná dívka ta Rosi je. A ten statek! Na samotě, v přírodě,“ snažil se ten kuplíř.

„Vyřiďte, že srdečně děkuji za pozdrav a také pozdravuji,“ nastartoval Julius nekompromisně motocykl.

„Herr Postmeister, ale no tak!“ zalomil muž rukama jak v nějaké antické tragédii. „S takovou mě poženou bičem!“ Julius si povzdechl. Pak se zahleděl na opuštěnou budovu poštovního úřadu. Ženská ruka by se mu hodila. Zatím všechny služebné, které měl, ho jen okrádaly. Ale tohle bylo něco jiného. Tady šlo o želízka, která se mu snažili nasadit.

„Však jezdíte k Eisensteinu docela často. Co by vám to udělalo, kdybyste se u Wiererových zastavil? No tak, Herr Postmeister!“ naléhal.

Julius už ho začínal mít dost a navrch potřeboval vyrazit.

„Tak dobře,“ kývl neochotně, „mám tam cestu příští týden. Zastavím se ve středu ve dvě hodiny odpoledne.“

„Sehr gut, natürlich!“ spojil palec a ukazováček do písmene O, což znamenalo, že jeho mise byla úspěšně splněna.

„A teď už mě nechte odjet, člověče, spěchám.“ Nečekal na odpověď a rozjel se ke Strážovu.

Julius minul zámeček v Hořákově, který zde před dvaceti lety postavili Kordíkové, a věnoval mu letmý pohled. Místo, jež kdysi bývalo domovem statečného rytíře jménem Zachariáš, dnes vypadalo úplně jinak. Původní tvrz byla stržena a nová budova v ničem nepřipomínala ducha starých časů. Společně s tvrzí zmizel i příběh tohoto výjimečného muže. Julia napadlo, že čas je neúprosný ke všem a dřív nebo později smete veškeré vzpomínky. Za Běšinami uhnul na Lukavici a na chvíli se nechal unést okouzlujícím výhledem na údolí ověnčené lesy, na jejichž vrcholcích se třpytil slabý poprašek sněhu. S trochou nostalgie si uvědomil, že zimu nemá vůbec rád. Chyběly mu barvy, kterými zdejší krajina ožila už časně zjara a léto jen dokreslovalo jejich odstíny od okrově žluté, oranžové, fialové, červené a bílé až po mechově zelenou a zlatou. Chvíli uvažoval, že se zastaví u Tomanových a pogratuluje jim k úspěchu, kterého dosáhl jejich nevidomý syn Josef. Doslechl se, že se nedávno stal ředitelem kůru v Berouně. Nakonec tu myšlenku zavrhl. Nechtěl nikoho rušit o svátcích. A také nechtěl působit ztraceně a osaměle. Někdy je ale síla myšlenky rychlejší než přání. Tomanovy potkal těsně před Lukavicí. Kráčeli po cestě a živě diskutovali s Josefem, kterého vedli mezi sebou. Zastavil, aby je pozdravil.

„Julie! Tak ráda vás vidím!“ Ustaraná a předčasně zestárlá tvář paní Tomanové se roztáhla do širokého úsměvu:

„Kampak máte namířeno? Ne, počkejte, nechte mě hádat! Jedete do Strážova!“

„Před vámi rozhodně nic neutajím,“ zazubil se Julius a slezl z motocyklu. Pak jí políbil ruku. „Vaše žena má výjimečný úsudek,“ řekl srdečně směrem k panu Tomanovi a potřásl mu rukou.

„O tom ani na okamžik nepochybuji,“ odvětil pan Toman a rošťácky na něj mrkl. Když ho jeho žena rozšafně pleskla po rameni, oba se zasmáli.

„Zdravím vás, Josefe!“ stiskl Julius dlaň slepému mládenci, který k němu natahoval ruku. „Slyšel jsem o vašem ohromném úspěchu! Ze srdce vám gratuluji!“

„Díky,“ odvětil Josef nesměle, „ještě je to pro mě nové. Snad si povedu dobře.“

„Nebuďte tak skromný, příteli! Jsem si jistý, že si povedete víc než dobře!“

Jeho slova Josefa potěšila, protože se mu tvář vyjasnila a víčka se mu radostně zachvěla.

„A co že jste tak časně vyrazili na procházku?“ zeptal se zvědavě Julius, i když to bylo trochu nepatřičné.

„Tady Pepi má rozpracovanou takovou skladbu,“ hrdě vysvětlovala paní Tomanová.

„Ale mami!“ napomenul ji její nevidomý syn.

„Nebuď tak skromný, Pepi. Je skvělá! Naprosto úžasná!“ Josefova tvář ještě více zbrunátněla.

„O tom nepochybuji,“ věnoval jí Julius odzbrojující úsměv. „Moc rád si ji někdy poslechnu.“

„Skutečně? A proč ne hned? Pojďte k nám na čaj. Pan doktor určitě těch pár minut zdržení pochopí,“ řekla tónem, který nesnesl odporu.

„Jen pojďte, Julie, Pepi vám tu skladbu zahraje. Neuvěříte, co ho k tomu inspirovalo,“ přidal se pan Toman a hrdě pohlédl na syna.

Josef, teď už celý červený, přikývl: „Jen se obávám, zda nebudete zklamán.“

Julius žasl nad jeho skromností. On si skutečně nepřipouštěl, jak obrovský talent mu byl dán jako kompenzace toho, že v raném věku přišel o zrak? Ne nadarmo se o takto postižených lidech říkalo, že ztrátou jednoho smyslu se zbystří ty další. V tomto případě to platilo dvojnásob.

„Jsem si jistý, že budu nadšený,“ usmál se a myslel to upřímně. Skutečně se na tu skladbu těšil.

Dům Tomanových stál hned na kraji vesnice. Byl sice malý, ale útulně zařízený. Květované zelené závěsy v oknech ladily s ubrusem na stole, na kterém ležel věnec ze smrkových větví. Ve velkých kachlových kamnech umístěných v rohu místnosti praskalo dříví a domem se linula vůně vánočního cukroví. Julia trochu bodlo u srdce, protože mu to připomnělo domov a Mathildu. Pohodlně se usadil na dřevěnou lavici. Klavír stál u okna, v protějším rohu místnosti. Než paní Tomanová uvařila čaj, povídal si s Josefem o jeho budoucích plánech a znovu před ním musel smeknout. Ten člověk hodlal otevřít vlastní hudební školu a jeho chuť do života byla nakažlivá. Po chvíli se už Julius usmíval od ucha k uchu.

„Skladbu jsem nazval Ve tmách,“ vyprávěl Josef se zaujetím. „Ne proto, že bych chtěl v lidech snad budit lítost. Spíš naopak. Pokud kráčíte s otevřenou myslí, tma vlastně vůbec nehraje roli. Člověk nepotřebuje zrak na to, aby některé věci viděl.“

Julius přikývl a marně si pokoušel představit, jaké by to bylo, kdyby se jednoho rána probudil a celý svět tak, jak ho znal, mu zmizel ze zorného pole.

„Takový lišaj smrtihlav se pohybuje jen v noci a nepotřebuje k tomu oči. Spoléhá na čich!“ pokračoval Josef.

„Otec jednoho chová,“ dodal na vysvětlenou.

„Pepiho ten motýl doslova fascinuje. Když se ho dotknete, vydává takový pisklavý zvuk,“ podotkla paní Tomanová.

„To proto, že se cítí ohrožený,“ vysvětloval Josef důležitě, „ale jinak to musí být nádherný motýl podle toho, jak mi ho popsal otec. A má strašně rád med. Otče, ukážeš ho Juliovi?“

Pan Toman se zvedl a přinesl větší krabici stojící na klavíru. Opatrně odklopil víko. Uvnitř byla hlína a motýl, který Julia spíš děsil. Jeho tělo připomínalo přerostlého sršně a světlá kresba na hrudi skutečně budila dojmem lidské lebky.

„Musí mít dostatek tepla,“ vysvětloval pan Toman zasvěceně, „z vajíček se nejprve musí vylíhnout larvy a ty se pak svlékají z kůže, vidíte?“ ukázal na prázdný červenohnědý obal ležící vedle motýla. „Po čtyřech týdnech se zakuklí v zemi, kde si udělají takový malý důlek. A pak trvá přes měsíc, než se promění v tohoto krasavce,“ pyšně zavřel krabici.

„Lidé si o něm vyprávějí různé věci,“ pokračoval Josef a nasál vůni čaje, který zrovna přinesla jeho matka. Voněl po medu a po skořici.

„Já se toho bojím,“ řekla s odporem a posadila se dál od stolu.

„To proto, že věříš všem těm povídačkám,“ ohradil se Josef. „Lidé si často vymýšlejí hlouposti, jen aby ospravedlnili, že zabíjejí něco, co jim připadá odporné. Je to stejné jako s pavouky. Jen málokdo v nich najde krásu. A přitom pavučiny, které dokážou utkat, určitě inspirovaly k výrobě krajek. Krása by neměla mít hranice, protože každý ji vidí v něčem jiném.“

Julius usoudil, že na tom něco bude.

„To právě lišaj mě inspiroval k té skladbě,“ řekl Josef a rukou nahmatal roh stolu. Pak zamířil k pianu. „O lišajovi se vypráví, že je to ďábelské stvoření nosící na svých křídlech smrt. Posel padlých andělů, v jehož pískotu se odráží hlasy mrtvých.“ Posadil se ke klavíru. „A přitom je to jen obranná reakce. Přesto za ni často zaplatí životem. Lidé jej bezcitně přibijí na dveře, protože věří, že tím zruší nějaké kouzlo nebo uřknutí. Udělali z něj démona temnoty, ale já ho vidím spíš jako mučedníka. Tak jako pro nás den začíná rozbřeskem, tenhle motýl ožívá s první tmou. Roztáhne křídla a radostně letí. Nepotřebuje světlo. Stačí mu pouhá radost z toho, že je a může létat. Proto je mnohem svobodnější než my.“

Jeho prsty se svižně opřely o klávesy. Už s prvními tóny klavíru Julius pocítil okouzlení. V jeho fantazii se zhmotnil velký motýl, který mu najednou nepřipadal tak odpudivý jako před chvílí. Vznášel se lesem ve svitu měsíce a jeho křídla se zlatavě leskla. Třepotala v rychlém tempu bez ohledu na to, kam doletí. Takhle nějak si představoval absolutní svobodu. Pouhé třepotání křídel beze strachu, že minou cíl. V jeho mysli lišaj radostně kroužil mezi stromy společně s tóny piana, které v jemných kudrlinách pluly místností, aby pak nabraly dramatický podtext. Měnil výšku i směr letu podle intervalů a nakonec se usadil na kmeni stromu, s nímž díky svému zbarvení splynul.

„Bravo!“ zatleskal Julius nadšeně, když skladba skončila. Josef se teatrálně uklonil. „To je má pocta lišajovi, pánovi noci,“ usmál se skromně.

„Překrásná skladba,“ utřela si dojatě slzu rukávem paní Tomanová. „Bůh věděl, co s tebou zamýšlí, když tě připravil o zrak.“

Brada se jí třásla přemáhanými emocemi. Pak se s odporem odvrátila od stolu a ukázala na krabici. Až teď to Julius zaslechl. Nepříjemný skřípavý zvuk podobný pištění, který vycházel z jejího nitra.

LIST I. 
TŘI NADECHNUTÍ 

SLAVONIE, CHORVATSKÉ KRÁLOVSTVÍ, 1640 

Ta mlha vycházela ze mě, z mého těla. Tryskala do všech stran, a než jsem se stačila vzpamatovat, byla jsem jí obklopená jako jehla zapíchnutá uprostřed klubka. Cítila jsem vůni vlastního masa i štiplavý kouř, který mi naplnil nozdry. Mohutný kopec nad vesnicí Gorjani, kde dříve věšeli zločince a vrahy, ještě pořád doutnal. Hypnotická píseň, dunící po celou noc, náhle utichla. Někdo přeťal nit příběhu, který byl dnešní noci zmařen. Lidé přestali tančit a seskupili se kolem mě. Jejich tváře zahalené škraboškami nade mnou vytvořily neprostupnou zeď plnou očí, která se postupně rozpouštěla a mizela. Bylo mezi nimi i několik dívek v slavnostních hedvábných šatech zdobených mincemi, s vysokými květinovými klobouky na hlavách, jejichž písně se dnešního rána rozléhaly ve všech staveních. Byly vyvolené k tanci Královen, tolik očekávanému vyústění dnešní slavnosti, která měla skončit s ranním svítáním. Některé z nich byly přestrojeny za muže a zdobil je meč.

Už odmalička jsem okouzleně naslouchala legendám o tom, jak naši vesnici kdysi přepadli Saracéni a odvlekli všechny muže do zajetí. Tehdy se ještě v lesích nepohybovaly skupiny hajduků, vojenských zběhů, a také lupičů, jak je tomu dnes. Zkrátka lidé měli proti Saracénům pramalou šanci. A vesnice bez mužů, kteří by ji chránili, byla předem odsouzena na smrt. Ale bojovné gorjanské ženy odmítaly přijmout svůj krutý osud. Vymyslely způsob, jak své muže dostat zpět. Oblékly se do pestrých šatů, na hlavu nasadily mužské klobouky, obličeje si natřely sazemi, ozbrojily se kosami a srpy a vydaly se pro své muže k tureckému ležení. Pověrčiví Turci je pokládali za armádu duchů, a tak vzali nohy na ramena dřív, než došlo k boji. A tak naše ženy vyšly z celé události jako udatné hrdinky – Královny. Dnes lidé říkají, že od těch dob se na památku této události v naší vesnici každoročně pořádá tanec Královen jako připomínka udatnosti zdejších žen. Ale já vím, že tato slavnost je mnohem starší. Stovky, možná tisíce let. Zrodila se v dobách, kdy lidé nosili na obličejích zvířecí masky, které představovaly jejich bohy.

Dívky, které jsou pro tento tanec vybrány, se těší veliké úctě. Na tuto roli nás připravují od nejútlejšího věku. A já si nepřála nic jiného než se stát jednou z nich. Už jsem byla tak blízko! Sotva jeden skok přes ohnivou vatru. A místo toho tu ležím na zemi spálená na kost, víc mrtvá než živá. Hlavou mi víří vzpomínky na poslední události, ale čím hustější je mlha kolem mě, tím více blednou.

Gorjanské víno teklo proudem jako krev, když jsem rozvlnila svoje boky kolem planoucí hranice. Jedině ta, která sklidila uznání všech přihlížejících, se mohla stát Královnou pro další rok. Krokem lehkým jako chmýří jsem tančila v rytmu bubnů, který přehlušil hlas mého srdce. Úplně jsem mu propadla. Náhle jsem nebyla nikým. Ničím. Nikde. A přitom vším a všude. Mými tepnami koloval život celého světa. Nadšený jásot, který zprvu zněl všude kolem, ale postupně utichl. Netušila jsem, kdy došlo k té změně. Byla jsem příliš pohroužená do sebe. Mé tělo pořád tančilo, i když bubny už dávno neduněly. Nejdřív jsem si ničeho nevšimla. Až po chvíli jsem ucítila mravenčení, které pomalu přecházelo v prudkou bolest. Věděla jsem, co přijde. Stávalo se mi to odjakživa a nikdo nevěděl proč. Rány otevírající se v mých dlaních, chodidlech a někdy i na čele se objevovaly ve zcela nečekaných okamžicích a já tomu neuměla zabránit. Dnes ne, zaprosila jsem. Ne teď.

Krev řinoucí se ven mi pošpinila šaty. Vycházela z mého čela a také mi tekla z očí. Po chvíli jsem měla umazané nejen šaty, ale i celou tvář. A pak se na mě snesla sprška kamení a hlíny, doprovázená těmi nejhoršími nadávkami. Zkřížila jsem zápěstí před svým obličejem, ale ruce se mi bolestivě zkroutily. Podlomily se mi nohy a udělalo se mi špatně. Tušila jsem, že to, co se děje, pochází z míst, která plodí temnota. Oheň vedle mě syčel, praskal a žhnul. Ale já necítila větší žár než ten, jaký mě spaloval zevnitř. Necítila jsem ani sílu paží, které mě zdvihly do výšky. A pak jsem letěla. Vznesla jsem se jako fénix, který přiletí na Zemi jen jednou za pět století, aby zde shořel v ohni a znovu se zrodil z vlastního popela. Tři nadechnutí. Přesně tak dlouho to trvalo. Poprvé – štiplavý kouř mi zaplavil hrdlo a jako nůž pronikl až do mých plic. Podruhé – cítila jsem vlastní krev, jak se vaří v těle. A potřetí to bylo jen lačné lapání po vzduchu, který najednou nebyl. V ten okamžik se všechen můj život vrátil na dno rakve plné pavučin. A pak se všichni se rozplynuli.

Teď jsem stála na okraji cesty lemované stromy, na jejíž konec nešlo dohlédnout. Mlha se propletla mezi mými kotníky a vytvořila uzel, který mě pomalu stahoval dolů. Zvedla jsem ztěžklé chodidlo a šlápla do lepkavé bílé tmy. Z nebe se spustil krvavý déšť. Velké břicho, které mi náhle vyrostlo pod prsy, mě táhlo dolů. Přesto jsem kráčela dál. Obrysy stromů u cesty postupně dostávaly jasnější rozměr. Byly obtěžkány stejně jako já. Kráčela jsem mezi desítkami těl pověšených na větvích a všude kolem mě zněl zvláštní chorál. Vůbec se nepodobal písním Královen. Poddala jsem se té melodii a zpívala společně s mrtvými: Hei! Tschi! Tlak v mých útrobách zesílil. Bumbei! Tschi! Položila jsem se na záda, vyhrnula sukni a roztáhla nohy. Bum! zaječela jsem a vypudila ze sebe všechno to zlo.

KAPITOLA 2. 
MÓRA 

KLATOVSKO, 1786 

Malá bryčka se kodrcala po kamenité cestě a chvílemi to vypadalo, že se snad převrhne. Christian se neklidně zavrtěl na koženém sedadle. Nervózně poklepal prsty na zavazadlo ležící vedle něho. Byl to malý kožený kufr, který obsahoval celý jeho dosavadní život. Sbalil si ho ve svých dvanácti letech, krátce předtím, než se přidal ke kočovnému divadlu. Přejel dlaní po jeho hrubém povrchu. Doslova cítil energii, která do něho proudila skrze unavený materiál. Nejprve pocítil lehkost bezstarostného dětství stráveného v mírumilovném Helbigsdorfu nedaleko Saské Kamenice. Dětství, které skončilo dřív, než je vůbec stihl zaznamenat. Ale i za ten krátký okamžik, jenž mu byl dovolen, byl vděčný. Vzácné chvíle utečou dřív, než si jich stihneme všimnout, napadlo ho.

S trochou nostalgie pohlédl na ženu sedící naproti němu. Sladká Sofie Körnerová! Milenka a divadelní diva, která teď působila nesmírně křehce. Její vlnité světlé vlasy se uvolnily z drdolu a splývaly jí přes opěru sedadla. Spala a netušila, že ji bedlivě pozoruje. Každé její nadechnutí a vzedmutí důvěrně známých ňader uvězněných šněrovačkou ho bolestivě vracelo zpět do současnosti. Přesto ho dnes minulost volala víc, než by si přál. Vytáhl z kapsy notes a zaznamenal si do něho: Mrtví promlouvají tiše, ale nelze je neslyšet. Jejich hlas je rychlejší než vítr a výmluvnější než nápis na náhrobním kameni. Svraštil čelo a znovu pohlédl na Sofii. Není možné, že by tolik krásy, na kterou se teď díval, mohlo zůstat bez trestu času. Bez jediné vrásky v té krásné bělostné tváři. Po tom všem, co prožila! Samotný Bůh se musel ustrnout, anebo uzavřela smlouvu s ďáblem. Jinak si neuměl vysvětlit, že žena, která právě opustila manžela, dokáže zářit i v okamžicích, kdy spí.

„Už jsme blízko?“ naklonil se ke kočímu.

„Rokitzan,“ zabručel ten zamračený člověk, kterému přes široký lem klobouku ani neviděl do tváře.

„Můžete mluvit česky,“ poznamenal trochu otráveně Christian, „cítím se být Čechem stejně jako Sasem.“

„Rokycany,“ odtušil kočí stejným tónem, „za chvíli tam budeme.“

Christian se zahleděl na černé obrysy kamenného prstence hradeb, které se rýsovaly v dálce. I ve tmě bylo patrné, jak se zdivo bortí následkem požáru, který město před dvěma lety zničil. Kámen se postupně rozpadal a bylo jen otázkou času, kdy vezme za své celé opevnění. Projeli jednou ze čtyř bran, nad níž se vypínala štíhlá věž, dříve sloužící jako vězení. Poté zamířili úzkým tmavým průjezdem do centra. Jindy živé město už tiše spalo. Kočár zastavil před ztichlým zájezdním hostincem. Christian si povzdechl. Únavou už se mu zavíraly oči. Byly to dlouhé dva dny, které se Sofií trávili na cestě. A značně nepohodlné. Nemohl se dočkat, až vedle ní ulehne do postele. Zlehka ji políbil na rty.

„Christiane?“ zamrkala.

„Jsme na místě,“ řekl něžně.

„Hostinec,“ zvedla otráveně hlavu.

„Dnes naposledy, slibuji,“ políbil ji na čelo.

„To doufám, protože zpátky tu cestu absolvovat nehodlám,“ zabrblala.

„Víš, že jsi roztomilá, když jsi takhle rozespalá?“ škádlil ji.

„A víš, že jsi nesnesitelný, když mě takhle mučíš?“

„Ale no tak. Poslední noc, slibuji. Zítra už dorazíme na místo. A pak, moje milá Sofie, pak už nás čekají jen prachové peřiny a šťastné dny,“ odvětil vesele.

Sofie už nestihla odpovědět, protože dveře hostince se otevřely a v nich se objevila vrásčitá tvář hostinského s lucernou v ruce.

„Jdete pozdě,“ odtušil a měřil si je pátravým pohledem.

„Ano, pane, cesty jsou v příšerném stavu, samý výmol,“ podotkl unaveně Christian.

Kočí mezitím vypřáhl koně a odvedl je do stáje.

„No dobře,“ zabručel hostinský. „Pojďte rychle dovnitř,“ rozhlédl se kolem sebe, „není radno se tu v noci příliš dlouho zdržovat.“

Uvnitř bylo chladno. Oheň v kamnech už dávno vyhasl a zdálo se, že hosty tu dnes neočekávali. Christiana napadlo, že je to přinejmenším zvláštní. V jiných hostincích v tuto hodinu bujela živá zábava, a tady bylo mrtvo jak v kostelní kryptě. Hostinský je beze slova zavedl do jejich pokoje. Byl malý a jednoduchý. Kromě dvou postelí a stolu tu stála jen skříň na šaty.

„Mohu dostat trochu horké vody?“ obrátila se Sofie na jejich hostitele.

Nevypadal zrovna nadšeně.

„Kamna už vyhasla,“ řekl nabroušeně a položil lucernu na stůl.

Sofie se zatvářila dotčeně, ale Christian byl příliš unavený, než aby se dohadoval.

„Půjdeme spát,“ řekl smířlivě. „Pan hostinský vše ráno jistě zařídí a postará se nám i o vydatnou snídani,“ vytáhl z kapsy peníz a vložil ho nerudnému muži do dlaně. Ten mlčky přikývl a hleděl se ztratit. Když se za ním zavřely dveře, podíval se na Sofii. Právě si uvolnila vlasy z drdolu a teď jí splývaly po ramenou jako klubko hadů. Pomohl jí z kabátu a dlaní přitom bezděky zavadil o hebkou kůži jejího dekoltu.

„Jsem unavená,“ řekla odtažitě. Ignoroval její námitky a naklonil se k ní.

„Alespoň ti pomohu ze šatů,“ zašeptal jí do ucha a zlehka se dotkl rty její tváře.

Beze slova se k němu otočila zády, aby mohl rozvázat jemnou stuhu šněrování, a smyslně vyšpulila zadek. Měla na sobě jednoduché červené šaty splývavého střihu lemované bílou krajkou. Zkušeně povolil stuhu šněrovačky a přejel prsty po jejích ramenou. Látka zašustila a svezla se na zem. Stála před ním jen v nedbalkách jako dokonalá socha vytesaná rukou Michelangela. Odhrnul jí vlasy a políbil ji na šíji. Druhou rukou sevřel její ňadro rýsující se pod tenkou látkou.

„Christiane,“ zašeptala téměř prosebně.

Nesmlouvavě přitiskl své boky k jejímu pozadí. Opřela se o stolek stojící před ní. Plamínek v lucerně se zamihotal a světlo vykreslilo na protější zdi jejich stíny. Zasténala, když se jazykem dotkl její kůže. Na jazyku ucítil hořkou pachuť jejího parfému. Vykřikla, když ji zlehka kousl a vyhrnul jemnou látku negližé až k jejímu pasu. Zaklonila hlavu a nastavila mu ústa. Lačně se jich zmocnil a udusil všechny její steny. Jednou rukou si stáhl kalhoty a druhou si ji natočil tak, aby do ní mohl vniknout zezadu. Stín na zdi se rozpohyboval. Po chvíli divoký tanec pomalu ustal a obrázek na zdi se zakonzervoval do strnulého propletence těl.

Zvuk, který Christiana probudil, vycházel zvenku. Připomínal splašený cval koní doprovázený divokými výkřiky. Pohlédl na Sofii. Tiše oddechovala, aniž by měla tušení o okolním světě. Peřinu měla shrnutou mezi koleny a její nahé pozadí zářilo v ranním šeru. Opatrně vstal a zamířil k oknu. Šedivé ráno dokreslovalo bezútěšnost města. Prašnou ulici lemovaly ohořelé části domů s rozbořenými štíty a odlupující se omítkou. Jejich drolící se zdi byly němým svědkem tragédie, se kterou město doposud bojovalo. Nakonec sám sebe přesvědčil, že se mu jen něco zdálo. To ty tvrdé postele mohly za jeho děsivé sny! Za těch padesát krejcarů, které zaplatil, by se jinde vyspal jako král. Pak jeho pozornost upoutal hlouček mužů stojících před hostincem. Byl mezi nimi i hostinský. Jejich vzrušená debata Christiana zaujala.

„Další mrtvá, je to vůbec možné? Jak dlouho ještě?“ tázal se jeden z mužů rozhořčeně.

„Někdo musí to řádění zastavit!“ vykřikoval další. Slova se ujal mladý muž v elegantním obleku. Hovořil klidně a smířlivým tónem. Zdálo se, že jeho slova mají efekt. Christian zaslechl cosi o rozprodeji hradebních příkopů a pak ho vyrušil dotek dlaně na rameni.

„Christiane? Co se to děje?“ zeptala se Sofie unaveně a vyhlédla z okna.

Ulicí se rozduněl klapot koňských kopyt. Vzápětí se objevil pohřební kočár. Muži před hostincem zmlkli a sňali klobouky.

„Nevím,“ odtušil Christian směrem k ní, „ale půjdu nám objednat snídani a zjistím to.“

*** 

Když sešel ze schodů, byl už hostinský uvnitř šenku.

„Dobré ráno,“ pozdravil Christian zdvořile.

„Jak pro koho,“ odtušil hostinský. „Moc jsem toho nenaspal,“ věnoval mu vyčítavý pohled.

Christian se nenechal uvést do rozpaků: „Všiml jsem si několika mužů u dveří. Co se stalo?“

„Myslíte ty blázny?“ odfrkl si rozmrzele. „Už několik týdnů tu řádí neznámá infekce. A ti hlupáci si myslí, že za to mohou vampýři!“

„Vampýři? Cožpak tomu dnes ještě někdo věří?“

„Nejen to, pořádají na ně dokonce hony! Ale samozřejmě je nikdy nikdo neviděl. Jak by taky mohl, když jsou už sto padesát let pohřbení hluboko pod zemí a přikrytí haldou kamení?“ odfrkl si rozhořčeně.

Christiana to zaujalo: „Takže vy znáte jejich identitu?“

„Tu zná každej,“ mávl rukou hostinský. „Jde o vojáky z Madlonova pluku.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Vy asi musíte být hodně zdaleka?“

Christian přikývl: „Pocházím ze Saska, ale již dlouho pobývám v Praze.“

„Myslel jsem si to,“ podrbal se hostinský na bradě, „tady není nikdo, kdo by o Madlonově pluku neslyšel.“

Otočil se a šouravým krokem se vydal ke kuchyni. Za chvíli se vrátil s ošatkou s chlebem, máslem a medem. To už do místnosti vplula Sofie s vlasy vyčesanými do drdolu a pečlivě nanesenou růží na tvářích. Christian vstal a pomohl jí usadit se.

„Povězte mi o tom pluku,“ vybídl Christian hostinského, zatímco snídali.

Hostinský se tvářil, že neslyší.

„A pak hned odjedeme,“ ujistil ho Christian s lehkou dávnou ironie a položil na stůl několik mincí. To hostinského rozmluvilo.

„Vlastně nikdo neví, jestli tam ti vojáci skutečně leží. Byli to dezertéři z bitvy u Breitenfeldu. Tehdy tam Švédové rozprášili celé císařské vojsko! No a tenhle pluk prej dezertoval. A pak byl za to potrestanej,“ přejel si hostinský hřbetem dlaně po krku ve výmluvném gestu.

„Podřezali je?“ zakuckala se Sofie a vytřeštila oči.

„To ani ne. Ale nechali je losovat,“ pokračoval hostinský s jakýmsi potěšením. „A kdo si vytáhl černýho Petra, což byl každej desátej, toho popravili. To víte, paninko, z bitvy se nikdy neutíká.“

„Christiáneee!“

„Mohl co?“