Katy Cooper, Vražedné kafe

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © Zuzna V.

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2024 Katy Cooper

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-04-1

Print: ISBN 978-80-53012-05-8

Vražedné kafe

Katy Cooper

Anotace

Kam až jsme ochotni posunout své hranice kvůli lásce?

Katie vede celkem poklidný život, dokud do kavárny jednoho dne nepřijde Andrew. Vysoký, tmavovlasý bručoun, který trochu moc lpí na správné výslovnosti svého jména. Ze začátku vztahu je pro Katie snadné přehlížet varovné signály, ale když zjistí, že je Andrew nájemný vrah, těžko před tím může dál zavírat oči.

Jak se má Katie s něčím takovým vyrovnat? A jde to vůbec?

1

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Dobré ráno,“ pozdraví mě Lucy, jakmile vejde do kavárny.

„Ahoj. Připravená na ranní nával?“ otřu výdejní pult dočista.

„Skoro. Jen si dám rychlé kafe a jdeme na to.“

„Máš ho tu připravené,“ přistrčím k ní šálek s cappuccinem.

„Jsi nejlepší. Hned jsem tu.“ Odběhne si odložit věci do naší šatny spojené se skladem.

Vyskládám do vitríny čerstvé muffiny a ujistím se, že jsou všechny cenovky na svém místě. Mají totiž pozoruhodnou vlastnost se přemisťovat.

„Kdy se vrátí Dominika?“ zeptá se mě Lucy nad hrnkem kávy.

„Nevím. Včera byla u doktora a má angínu. Takže to se mnou budeš nejspíš muset nějaký čas vydržet,“ škodolibě na ni nakrčím nos.

„Já si nestěžuju. V podstatě ani nemůžu,“ zopakuje můj výraz, přičemž si stáhne své dlouhé hnědé vlasy do drdolu.

„Učíš se rychle.“

„Jo, proto mi to asi na vysoký tolik jde.“

„Když jsme u toho… co ta ekonomie, zlepšilo se to?“

„Trochu, ale víkend zase strávím potopená v knížkách,“ posteskne si otráveně.

„Jednou se ti ty nepropařené víkendy vyplatí.“

„Pokud dřív neumřu nudou.“

„Na nudu se neumírá. O tom vím své.“

Ne, že bych se přímo nudila, ale kvůli práci nemám skoro na nic čas. Ne, to je blbost. Jsem líná. Večer si radši zalezu s knížkou, než abych někam chodila.

„Jenže ty už jsi stará. To se nepočítá.“

„Stará?!“ vyhrknu nevěřícně. „Vždyť mi je teprve dvacet osm!“

„Jo, ale občas působíš tak na padesát.“

„Pěkně děkuju.“

„Musíš sama uznat, že nejsi zrovna žádná divoženka. Věčně jsi jenom v práci nebo… Ne, to je všechno. Jsi jenom v práci.“

„To není pravda. Zrovna minulý týden jsem byla v kině.“

Proč se tu obhajuju před devatenáctiletou holkou?

„Páni, kino!“ pronese sarkasticky.

„Radši jdeme pracovat, jinak bych ti musela zakroutit krkem.“

„Je teprve šest ráno a ty už jsi tak násilnická.“

„Běž radši odemknout dveře.“

Netrvalo dlouho a nahrnuli se k nám lidé lačnící po své ranní dávce kofeinu. Pokaždé je tu blázinec. Všichni jsou netrpěliví, protože pospíchají do práce.

„Dobrý den, co to bude?“ zeptám se postarší paní u pultu.

„Karamelové latte, dva čokoládové muffiny a jeden sendvič s mozzarellou.“

„Jméno?“

„Doris.“

Zapíšu objednávku, kterou dám Lucy k vyřízení.

„Třinácttřicetpět,“ zkasíruju zákaznici, která si jde počkat na svou objednávku vedle k pultu.

„Dobrý den, co to bude?“

„Dvakrát americano s odtučněným mlékem a croissant.“

„Jméno?“

„Barry.“

Zkasíruju a pošlu dál k Lucy, která už vyvolává Dorisino jméno, aby si přišla pro objednávku.

„Dobrý den, co to…“

„Dvojité espresso. Andrew,“ skočí mi do řeči zákazník odměřeně.

„Třišedesátpět.“

„Jste dražší než Starbucks.“

„Máme lepší kafe.“

Vrátím mu drobné, aniž bych mu věnovala nějakou extra pozornost a přesunu se k dalšímu zákazníkovi.

„Dobrý den, co to bude?“

„Čokoládové frappuccino, cappuccino bez ničeho, dvojité espresso a tři višňové muffiny. Pro Jenny.“

„Andy!“ zavolá Lucy na zákazníka, zatímco já vyřídím platbu s Jenny.

„Čau, kočko, jak se vede?“ usměje se na mě menší podsaditý Kolumbijec s mírně křivými zuby.

„Ahoj, Juane,“ vřele se na něj usměju, „jako obvykle?“

„Jasně. Přihoď k tomu ještě jeden muffin a ten tvůj sladkej úsměv.“

„Ten se zabalit nedá,“ koketně na něj zamrkám.

„Jenny a Andy!“ ozve se Lucy.

„Škoda, zpříjemnil by mi celý den,“ sjede mě Juan chtivým pohledem od hlavy až k patě.

„Ty jsi… Andy! omluv mě, prosím,“ podrážděně dojdu k výdejnímu pultu, kde stojí Lucy. „Hej, dlouháne!“ zavolám na skoro dvoumetrového chlapa, který čumí do mobilu. „Máš tu kafe.“

Zmateně se podívá nejdřív na mě a potom na kelímek s kávou.

„Jsem Andrew,“ zamručí nespokojeně.

„Jo, já vím. Andy,“ přistrčím jeho směrem kelímek, na kterém je napsáno Andy.

„Andy mi nikdo neříká. Jsem Andrew,“ probodne mě vražedným pohledem.

Vypadá celkem děsivě. Je vysoký a má černé vlasy, vousy a snad i oči. To krátké strniště mu sluší. Nemluvě o jeho vypracované postavě. Byl by to fešák, kdyby se trochu usmál. Místo toho tady dělá scény ohledně jména. Občas jména zkracuju, když to jde. Ráno je nával a času není nazbyt. Normálně bych se mu omluvila, koneckonců zákazník má vždycky pravdu, ale nějakým způsobem mě děsně sere.

„Jo a já jsem Katharine a nikdo mi neřekne jinak než Katie. Tak si vezmi to kafe, ať se můžeme pohnout z místa,“ odseknu s despektem a vrátím se ke kase.

Periferně ho zahlédnu, jak s kafem v ruce nasupeně odchází.

„Nejspíš jsi právě přišla o zákazníka,“ rýpne si do mě Juan pobaveně.

„Jeden zákazník mě nevytrhne… Bude to šestsedmdesátpět.“

„Snad mě nenecháš odejít bez tvého úsměvu,“ naráží na můj zakaboněný obličej.

„Ovšem že ne,“ sladce se na něj usměju.

Co bych pro dýško neudělala.

„To je lepší,“ dá mi dvacet dolarů a jde k Lucy.

Dneska se mi to flirtování s ním opravdu vyplatilo. Spokojeně si strčím dvacku do zadní kapsy kalhot a pokračuju v obsluhování.

„Byla sis včera někde užívat?“ zeptá se mě Lucy dobíravě o pár dní později, když máme odpoledne chvilku klidu.

Včera byl pátek, a jak jsem ho strávila já? Naložená ve vaně s vínem a knihou.

„Jasně. Byla jsem na orgiích. Nic lepšího jsem nezažila.“

„Žertuješ, ale měla bys zkusit něco nového. To tě nezabije.“

„No, technicky by mě to mohlo zabít. Víš, kolik chorob se na orgiích musí předat?“ zhrozeně na ni vytřeštím oči.

„Já nemyslela doslova orgie,“ protočí oči v sloup, „prostě bys měla vypadnout mezi lidi a trochu se pobavit. Nic víc.“

„Mě vysedávání po barech moc nebaví.“

„Tak si jdi zatancovat, na karaoke, nebo na nějaké představení. Prostě se nějak zabav. Vždyť jsi docela kost. Všechno máš na svém místě a víš, jak to použít. Chlapi se tu v dýškách můžou přetrhnout, když jsi tady. Tak toho využívej i jinak než jen na pár dolarů. Nech si třeba od někoho zaplatit večeři.“

„Jenže ty večeře nikdy nejsou zadarmo. Na oplátku musím poslouchat jejich kecy o tom, jak jsou skvělí, kolik minulý rok vydělali a jaké mají obrovské plány do budoucna. Nehledě na to, že se se mnou pak chtějí vyspat.“

„Jasně že se s tebou chtějí vyspat. Proto ti platí tu večeři.“

„Já vím, jen si kvůli tomu přijdu jako ta nejlevnější děvka na světě. Kdo se s někým vyspí za jídlo?“

„Nevím, bezdomovec?“

„Tím by se mu vyřešil i problém s noclehem.“

„Pokud by ho potom sexu nevyhodili na ulici,“ nahlas se tomu zasměje.

„No jasně, pořád je to děvka. S těma se netulí.“

„Teď je mi toho bezdomovce líto,“ posteskne si smutně.

„Víš, že neexistuje, že jo?“ sarkasticky nakrčím čelo.

„Vím, ale to neznamená, že mi ho nemůže být líto.“

„Podle mě to přesně tohle znamená.“

„Souhlasím,“ ozve se za mnou hluboký mužský hlas.

Otočím se a uvidím u kasy stát dlouhána.

„Ahoj, Andy, jak je?“ dobíravě se na něj usměju.

„Dobře, Katharine. Díky za optání,“ oplatí mi dobíravý úsměv s notnou dávkou nadřazenosti.

„Nečekala jsem, že ještě přijdeš.“

Před třemi dny vypadal dost naštvaně.

„Já se nenechám tak snadno odradit.“

Zase mě probodává pohledem. Co to s ním je?

„Fakt, skvělý kukuč. Trénuješ si ho doma před zrcadlem?“

„Jasně, stejně jako ty svůj ostrovtip,“ odsekne Andy uštěpačně.

„Jsem ráda, že se ti líbí,“ obrátím to v kompliment.

„Mohla bys mi dát radši kafe a přestat se mnou flirtovat? Ze mě dýško nevypadne.“

Zásah.

„Máš to mít… Tady, nebo s sebou?“

„S sebou.“

„A co to bude?“

„Jako před tím.“

„Nepamatuji se, co sis objednal. Máme tu celkem dost lidí,“ tentokrát ho zpražím pohledem já.

„Ale pamatuješ,“ namyšleně se pousměje.

Parchant. Jasně, že si to pamatuju. Dvojité espresso. Ale nechápu, kde bere tu jistotu.

„Promiň, fakt netuším,“ nechápavě pokrčím rameny.

„Dvojité espresso. Bude lepší, když si to do příště zapamatuješ.“

„Pokusím se,“ přihlouple na něj zamrkám.

S mými dlouhými blond vlasy a modrýma očima při tomhle výrazu vypadám jako tupá mrkací panenka.

Lucy mu chce kafe připravit, ale zhostím se toho sama.

„Tady to máš,“ položím před něj kelímek s kafem, na kterém je velkým písmem napsáno Andy.

Nebylo to potřeba, další zákazník tu není, ale neodolala jsem touze si do něj ještě rýpnout.

„Jsem Andrew,“ přisune ke mně zpět kelímek.

On snad chce, abych mu udělala nové kafe?!

„Já vím. Andy,“ přisunu mu ho zpět.

„Andrew,“ posune ho zase ke mně.

„Andy,“ odsunu ho k němu.

Začíná mi docházet trpělivost.

„Zákazník má vždycky pravdu,“ procedí nasupeně, když ho opět posouvá ke mně.

„Ne vždycky,“ zase kelímek odsunu.

„Tvůj šéf by asi nesouhlasil,“ samolibě se usměje.

„Chceš mluvit se šéfem? Není problém.“

Odejdu do naší šatny/skladu, přehodím přes sebe modrou vestu s cedulkou manažer a vrátím se k němu.

„Slyšela jsem, že je tu nějaký problém,“ hraju neznalou.

„Ty jsi manažer?“ utrousí pohrdavě.

„Jistě,“ periferně zaznamenám Lucy, jak se nad tím skvěle baví, „takže… Chceš podat stížnost?“

„A k čemu by mi to bylo?“

„Nevím. Pro klid na duši?“

„Moje duše je naprosto klidná.“

„Neřekla bych, když ji rozhodí jméno.“

„Mě nic nerozhodilo.“

Páni, jeho výraz se tak zatvrdil, že by obličejem nejspíš dokázal rozbít skálu a neměl by z toho jediné škrábnutí.

„Když to říkáš.“

„Říkám.“

„Fajn. Tak chceš si stěžovat nebo ne?“

„Tobě rozhodně ne. Bylo by to k ničemu.“

„Můžu ti zavolat majitele, jestli ti to pomůže.“

„Vlastně jo, to by mi pomohlo,“ zdá se tou myšlenkou potěšený.

„Dobře.“

Odejdu do šatny/skladu, svážu si vlasy do culíku a místo vesty si vezmu červené sako s cedulkou majitel.

„To si ze mě děláš prdel,“ vydechne otráveně, když mě uvidí přicházet.

„Dobrý den, slyšela jsem, že máte na Katie nějaké stížnosti,“ nasadím chápavý tón, „moc se vám za ni omlouvám. Nevím, co si s tou holkou počnu. Pořád jí říkám, že se k zákazníkům musí chovat slušně, i když jsou to naprosto iracionální puntičkáři se sklony k narcismu, ale to víte. Ta dnešní mládež. Co s tím nadělám,“ postěžuju si jako osmdesátiletá.

On se pobaveně pousměje.

„To byl úsměv?“ vyhrknu překvapeně.

„To rozhodně ne,“ snaží se neusmívat, „jsi zajímavější, než jsem myslel,“ vyndá si z kapsy kalhot peněženku a do sklenice na charitu hodí padesát dolarů, „a neutrať to všechno najednou,“ poté i s kafem odejde.

Neuráží mě, že si myslí, že to na charitu nedám. Je to v podstatě velká sklenice od okurek, na které je přilepený lístek s tím, že je to pro dobročinné účely. Sama bych měla pochyby, kdybych to někde viděla, ale funguje to. Tak proč pořizovat nějakou nedobytnou truhlu? Večer to vždycky i s kasou zamknu do trezoru. Nejsem blbá.

„To byla podívaná k nezaplacení,“ rozesměje se Lucy, „už se těším, až přijde příště.“

„Ten už nepřijde.“

„Ale přijde. O to se klidně vsadím.“

Má pravdu? Přijde? Vždyť je to vlastně jedno. Nezáleží mi na tom. Je to blb.

„Hola, chica,“ usměje se na mě zeširoka Juan.

Vytasil španělštinu. Dnes má extra flirtovací náladu.

„Ahoj, Juane. Dnes jsi nějak dobře naladěný.“

„Samozřejmě. Vidím tebe. To by zvedlo náladu každému.“

Má zas ten úlisný pohled, ze kterého mi přeběhl mráz po zádech. S naprostou jistotou vím, že si se mnou představuje sex. Hnus.

„Díky,“ koketně se na něj usměju. Jeho úlisnost mi nebrání z něj vytáhnout nějaké peníze. Právě naopak.

Objevil se za ním Andrew. On se vážně vrátil, to jsem nečekala. Je to víc jak pět dní, co tu byl naposledy.

„Jako obvykle, Juane?“ vrátím se k flirtování.

„Jasně, ale dám si to tady,“ vytáhne peněženku, „co kdyby sis udělala jedno kafe taky pro sebe a i s tou svojí pěknou prdelkou mi dělala společnost?“

Neunikl mi Andyho posměšný úsměv.

„Ráda bych, ale musím pracovat. Šéf nemá rád, když tu v pracovní době vysedáváme,“ zatvářím se zklamaně.

„Do kolika děláš? Můžeme pak zajít na…“

„Promiň. Za tebou už je netrpělivý zákazník. Měla bych se mu věnovat.“

„Ne, to je dobrý. Já počkám,“ potopí mě Andrew.

„Tak co říkáš, chica? Ty, já, jídlo a pak možná tanec?“ zavrtí Juan boky do neexistujícího rytmu.

Nemůžu se vymluvit na přítele. Přestal by mi dávat dýška. Nebo by přestal chodit úplně. To by byla škoda, nechává tu majlant.

„Ráda bych, ale musím se starat o nemocnou matku. Má zlomenou nohu a potřebuje moji pomoc.“

„To je pech,“ vydechne frustrovaně, „takže až se uzdraví?“ pohlédne na mě s nadějí.

„Snad to vyjde,“ mile se na něj usměju, „běž si sednout. Lucy ti to za moment přinese.“

Odejde k nedalekému stolu, kde se okamžitě zahledí do mobilu.

„To bylo zajímavé,“ neodpustí si škodolibou poznámku Andrew.

„Nemůžeš chodit do Starbucks?“ zakňourám otráveně.

„Nemůžu, tady máte přece lepší kafe.“

„Je to jen trik, jak si víc účtovat,“ řeknu napůl v žertu.

„Všiml jsem si, že jsi na peníze.“

„Každý je na peníze.“

„S tím souhlasím.“

„Tak co to bude?“

„Ty víš, co chci.“

„Netuším.“

„Víš, že kdybys mi to dvojité espresso udělala hned, tak by ses mě rychleji zbavila?“

„Ale kde by pak byla veškerá zábava?“

„Mohla by ses pobavit támhle s Juanem,“ opře se dlaněmi o pult a podívá se jeho směrem, „ten by tě určitě milerád zabavil.“

„O tenhle druh zábavy nestojím,“ namarkuju mu kafe.

„Jde o sex všeobecně, nebo jen o sex s Juanem?“ zeptá se mě přímo.

„O sex všeobecně. Jsem frigidní lesbička se sklony k asexualitě.“

„To je náhoda. Já taky,“ tím mě rozesmál, „to byl snad úsměv?“

„To rozhodně ne,“ navrátím si kamennou tvář, „třišedesátpět.“

„Nic proti flirtování za spropitné,“ podá mi pětidolarovku, „ale měla by sis dávat větší pozor, na koho to aplikuješ.“

„Co tím myslíš?“ vrátím mu drobné.

„O Juanovi. Nemuselo by se ti to vyplatit.“

„Juan je neškodný,“ mávnu nad tím rukou.

„Není, věř mi,“ ta rozhodnost v jeho hlase spolu s naléhavým pohledem ve mně vyvolala strach a pochybnosti. „Díky, Lucy,“ vezme si od ní kelímek s kafem a odejde pryč.

Mohl by být Juan nebezpečný? Podívám se k jeho stolu. Pořád kouká do mobilu a škrábe se u nosu. Nebo se v něm dloube? Nechci to vědět, radši od něj odvrátím zrak. Tenhle kluk rozhodně není žádná hrozba. Možná tak hygienická, ale to je vše. Nejspíš jen nějaký Andyho blbý vtip. Vždyť Juana ani nezná.

Dominika se už uzdravila, tak nemusím obsluhovat. Dělám to jen, když zaskakuju za nějakou z holek, pokud jsou nemocné, nebo musí do školy. Díky tomu mám teď hromadu volného času. Měla jsem se sice sejít s účetní, ale místo toho jsem raději šla do parku, posadila se pod rozkvetlý strom a začetla se do knihy. Není nic lepšího než být svým vlastním pánem. Jakmile mě začal hmyz obtěžovat k nepříčetnosti, zašla jsem se podívat do kavárny. Pořád jsem šéf, musím na to dohlížet.

„Ahoj, hned jsem tu,“ odnesu piknikovou deku s knihou do šatny/skladu a vrátím se k nim, „jak to jde? Všechno v pohodě?“

„Jo. Dnes je celkem klid,“ upije Lucy ze svého kafe, „ráno tu byl Juan. Byl zklamaný, když tě tu nenašel.“

„Co jsi mu řekla?“ dám se do přípravy ledového čaje.

„Neboj, nejsem blbá. Neřekla jsem mu, že jsi šéfka. To by bylo uhozený, když ses na to minule vymluvila. Řekla jsem mu, že máme teď rozházené směny a vlastně ani nevím, kdy pracuješ.“

„Díky.“

„Lucy mě taky upozornila, abych to neprokecla,“ ozve se malá zrzka s brýlemi, „…ještě o něčem mi řekla. Nebo spíš o někom,“ významně několikrát zvedne obočí.

„O čem to mluvíš, Dominiko?“ nechápavě nakrčím čelo.

„O něm,“ Lucy mě otočí směrem k jednomu stolu, u kterého sedí Andrew, „je tu už dvě hodiny,“ začne se s Dominikou přihlouple chichotat.

„A? Lidé tu vysedávají často,“ nepobírám jejich myšlenkové pochody.

„To ano, ale lidé většinou nečtou jedny a ty samé noviny třikrát dokola,“ protočí Dominika oči v sloup.

„Třeba je fakt špatný ve čtení.“

„Nebo tu na někoho čeká,“ dloubne do mě Lucy loktem.

„To se mi nějak nezdá, ale jdu to prozkoumat,“ vezmu si ledový čaj a přisednu si k Andymu. „Čau, Andy.“

„Nazdar, Katharine,“ pozdraví mě nezaujatě s pohledem upřeným do novin.

Má moc pěkný profil. Souměrný obličej s výrazně řezanými rysy. Kolik mu asi je? Určitě ne víc než šestatřicet.

„Píšou něco zajímavého?“

„Jsou to noviny. V nich je vždycky něco zajímavého,“ složí je a položí na stůl.

„Překvapuje mě, že je ještě tisknou,“ nevěřícně vezmu noviny do ruky, „všechno je na internetu. Akorát zbytečně kácejí stromy kvůli papíru.“

„Na knihy se spotřebuje mnohem více papíru, a to ti nevadí.“

„Mám ráda vůni knih. Tu ti čtečka nezprostředkuje… Moment. Jak víš, že čtu knihy?“

„Přišla jsi s dekou a knihou v ruce.“

„Aha… Možná bys taky mohl nějakou knihu zkusit. Pak bys nemusel číst noviny pořád dokola.“

„Při každém dalším čtení najdeš něco nového. Zprávu, která ti předtím unikla, nebo nový kontext,“ zamyslí se, „jak víš, že jsem je četl vícekrát?“

„Holky tě naprášily,“ kývnu hlavou směrem k nim, „myslely si, že tu čekáš na mě.“

„Nerad bych tě zklamal, ale takhle tě nevnímám,“ řekne mi to narovinu.

„Neboj se,“ zasměju se, „rozhodně jsi mě nezklamal,“ upiju z ledového čaje.

„Jasně, já zapomněl. Ty jsi na Latinoameričany bez vkusu,“ předhodí mi Juana.

„A na co jsi ty? S tou tvojí panovačností bych typovala BDSM.“

Zacukaly mu koutky úst od úsměvu: „Na tohle nejsem. I když je pravda, že pár lidí jsem už svázal,“ pobaveně se mu zajiskří v temných očích.

„Lidí? Ne žen?“ vyhrknu překvapeně.

„Ano, lidí,“ snaží se nesmát.

„Jsi divnej.“

„Nápodobně.“

„Takže jsi i na kluky?“

„Ne, řekl jsem, že svazování nepraktikuju v posteli,“ podívá se na drahé hodinky na svém zápěstí, „musím jít. Jako vždy bylo obohacující s tebou mluvit,“ pronese sarkasticky.

„Nápodobně,“ zvednu sklenici s ledovým čajem na neexistující přípitek a napiju se z ní, když odchází.

„Už tu dlouho nebyl Andy,“ nadhodí Lucy zvědavě.

„Fakt?“ utřu pult od drobků.

Nemám o tom přehled. Většinu času tu nejsem, nebo se tu jen zastavím a vyřídím to nejnutnější. Dneska akorát obsluhuju, protože se Dominika musí učit na zkoušky.

„Je to už víc jak dva týdny. Nevšimla sis?“

„Měla jsem?“

„Nevím. Přišlo mi, že se k sobě hodíte.“

„Kvůli pár špatným vtipům?“

„Jo. Najít někoho se stejným smyslem pro humor je vzácnost. Obzvlášť u tebe.“

„Nemůžu za to, že většina lidí nechápe můj vytříbený smysl pro humor.“

„Oni ho chápou, jen jim nepřijde vtipný.“

„To je totéž,“ mávnu nad tím rukou.

„Á, hola, chica!“ rozzáří se Juan, sotva mě uvidí.

„Ahoj, Juane,“ mile se na něj usměju.

„Už jsem si začal myslet, že se mi vyhýbáš,“ vyčte mi moji nepřítomnost.

„To bych si nedovolila,“ stydlivě na něj zamrkám, „jen jsem povýšila na manažera, tak už tolik neobsluhuju.“

Lucy se k němu radši otočila zády, aby si nevšiml jejího potlačovaného smíchu.

„Tak to ti gratuluju! Měli bychom to zajít někam oslavit. Za chvilku zavíráte, pokud se nemýlím,“ podívá se na hodiny na zdi, které ukazují za deset minut devět, „co takhle drink?“

„Nemůžu. Musím tu potom ještě uklidit a máma má pořád sádru.“

„Pořád?“ podiví se.

„Ano. Měla ošklivou zlomeninu kolene. Jen tak se z toho nevyhrabe a pak ještě musí podstoupit rehabilitace.“

„Chica, doufám, že mě netaháš za nos. To nemám rád.“ výraz mu zpřísnil a pohled potemněl.

V hlavě mi vytanulo Andyho varování ohledně Juana. Obávám se, že možná mohl mít pravdu. Přinejmenším ve mně Juan vyvolal strach, který se mi vůbec nelíbí.

„Juane, vždyť se známe celou věčnost,“ řeknu nejpřátelštěji, jak dokážu, „co takhle kafe na účet podniku, hm?“ sladce se na něj usměju.

„Fajn,“ souhlasí neochotně, „ještě se uvidíme,“ řekne při odchodu jaksi výhružně.

„To se mi nelíbilo,“ pronese Lucy, jakmile se za Juanem zavřou dveře.

„Mně taky ne.“ Radši jsem se dala do úklidu, abych ze sebe ten divný pocit setřásla.

…

Peníze jsem zavřela do trezoru v mé kanceláři, všude pozhasínala a rozloučila se s Lucy. Poté jsme se vydala každá jiným směrem ke svému domovu. Domů chodím pěšky, bydlím totiž od kavárny jenom pár bloků. Nikdy mi nevadí chodit za tmy, ale dneska jsem nějaká vyplašená. Nadskočím při každém sebemenším hluku a stále se ohlížím před rameno. Taky mě moc neuklidňuje, že jsou ulice skoro prázdné. Je po půl desáté večer, tak kde všichni jsou?

Ucítím nepříjemné mrazení v zádech. Někdo mě sleduje. Jsem si tím jistá. Do prdele, pořád se přibližuje, i když jsem zrychlila. Srdce mi splašeně bije a v krku mám sucho, že skoro nemohu polykat.

Jakmile se ke mně přiblíží nesnesitelně blízko, otočím se k němu s pepřákem v ruce.

„Pozor!“ zakřičí mužský hlas.

Než se stačím vzpamatovat, ten chlap udělá pár rychlých pohybů a sebere mi pepřák z ruky. Kruci.

„Nejdřív se podívej, na koho to chceš stříkat,“ zamává mi Andrew pepřovým sprejem před obličejem.

„Sleduješ mě?“ dotčeně mu ho vytrhnu z ruky.

„Ne. Kdybych tě sledoval, tak o mně nevíš.“

„Cože?“

„Ne, nesleduju tě. Nejsi trochu paranoidní?“

„Jo, díky tobě,“ naštvaně se dám opět do kroku.

„Co s tím mám společného?“ jde vedle mě.

„Ty tvoje kecy o Juanovi. Zblbnul jsi mě natolik, že jsem z něho dostala strach.“

„Pokud v tobě vyvolal nějaký strach, tak to není moje vina. Já tě před ním akorát varoval,“ ohradí se dotčeně.

„Viděl jsi ho asi dvě minuty. Nemůžeš dělat unáhlené závěry.“

„Nebyly unáhlené a víc jak dvě minuty jsem na to nepotřeboval. Tyhle typy znám. Z toho nekouká nic dobrého, věř mi.“

„Proč bych ti měla věřit? Vůbec tě neznám!“ nasraně se zastavím uprostřed cesty.

„Znáš mě stejně jako Juana, a o něm nepochybuješ.“

„Řekla jsem ti, že pochybuju.“

„Ano, ale dala jsi to za vinu mně.“

„Jasně, že jo. Můžeš za to! Odkdy je neškodné flirtování hrdelní zločin?“

„Většina chlapů ví, že s nimi flirtuješ jenom za dýško a bere to. Ale pak je tu typ lidí, kteří si to vykládají jako neskrývaný zájem a očekává víc. A někteří si to budou chtít nárokovat.“

„Co tím jako chceš říct? Že mě Juan odtáhne na rande i přes můj odpor?“

„Měla bys kliku, kdyby šlo o rande,“ odsekne dopáleně.

Rozhostilo se ticho. Jen se na sebe nasupeně díváme. Copak je Juan násilník?

„Proč mám pocit, že mi neříkáš všechno?“ Něco tu prostě nesedí.

„Víš, co potřebuješ.“

„Co to je za hovadinu? Nevím vůbec nic.“

„Víš, že si máš dát pozor, a taky bys měla chodit na sebeobranu, protože tohle…“ vezme mi pepřák z ruky, „tě neochrání!“ důrazně mi ho ukáže.

„Proč by ne?!“ vezmu si ho zpátky. „Vždyť je to jistota.“

„Je to leda prd. Vzalo by ti to i děcko a pak to použilo proti tobě.“

„Vzal jsi mi to jenom proto, že jsem to nečekala.“

„A myslíš, že tě před tím někdo bude varovat?“ zeptá se povýšenecky.

„No, teď už vím, že si na něj mám dát pozor a nenechám si ho vzít,“ opovržlivě na něj nakrčím nos.

„Fakt, jo?“

Tři pohyby a zase sprej drží.

„Jsi Ninja nebo co?“

„Říkám ti, choď na sebeobranu.“

„Nepotřebuju sebeobranu. Mám pepřák,“ vezmu mu ho z ruky, „navíc, tohle je Toronto. Je tu bezpečno.“

„Ne, to není. Loni tu bylo zastřeleno dvě stě devadesát dva lidí. Chápeš? Jenom zastřeleno. Pobodání, znásilnění a jiná napadení v tom nejsou.“

„Chceš mě vyděsit?“

Hrabe mu?

„Ovšemže tě chci vyděsit. Musíš se tu o sebe umět postarat.“

„Umím se o sebe postarat!“ odseknu dotčeně.

„Fakt?“ zas mi vzal ten pepřák.

„Vážně mě už sereš.“

Snažím se mu ho vzít, ale přendává si ho z jedné ruky do druhé, dělá u toho otočky a pokaždé skončím nahraná. Navíc má skoro dva metry, takže když natáhne ruku vzhůru, nemám šanci na ni dosáhnout.

„Baví tě si ze mě dělat legraci?“

„Nedělám si z tebe legraci. Chci ti ukázat, že jsi bezbranná.“

„Nejsem bezbranná, jen jsi mi vzal pepřák.“

To jsem neměla říkat. Přitáhl si mě k sobě za ruku, silně mě zezadu chytil a druhou rukou mi přikryl ústa, abych nemohla křičet. Začínám panikařit. Co když mi doopravdy ublíží?

„Vidíš, jak je to jednoduchý?“ vyhrkne mi do ucha, „nemůžeš křičet, nemůžeš se hýbat. Jsme v opuštěné uličce, kde není ani noha. Kdo ti tu asi pomůže?“

Snažím se křičet a odstrčit ho od sebe, ale marně. Orosil mě studený pot, nemluvě o slzách, které si mi derou ven. Takhle bezmocná jsem se v životě necítila. Prosím, ať mě pustí!

Sotva povolí stisk, odstrčím ho od sebe. Nebo spíš sebe odstrčím od něj. Ani se nepohnul.

„Zbláznil ses?!“ zaječím na něj. „Co to, kurva, mělo být?“ setřu si stékající slzu z tváře.

„To byla ukázka toho, co by se ti mohlo stát,“ naštvaně semkne čelisti k sobě, „tak si prokaž tu laskavost a choď na sebeobranu!“ nasupeně odejde pryč.

On je naštvaný?! Já jsem tady ta naštvaná! To já mám nasraně odejít! Otočím se na podpatku a rázuju si to domů.

Andrew mě vyděsil natolik, že jsem se hned druhý den zapsala na sebeobranu do místního fitka. Sice pořád nechápu, co to všechno mělo znamenat, ale jedno vím jistě. Tak bezbranná se už v životě nechci cítit.

2

Uběhl měsíc. Po Andrewovi, a naštěstí i po Juanovi, se slehla zem. Chlapi pošahaní. Je mi lépe bez nich.

„Čau, dneska jsem tě tu nečekala,“ řekne Lucy mým směrem.

„Zapomněla jsem si doma peněženku. Nemám u sebe ani floka,“ vezmu si z kasy dvacet dolarů, „nezapomeň to zapsat při počítání kasy.“

„Jasně. Poznamenám si…“ začne psát na kus papíru, „šéfka nám čórla dvacet babek.“

„Víš o tom, že ti dávám výplatu?“

„Jasně. Když už jsme u toho, nepřidala bys mi? Tak sto dolarů týdně navíc by mohlo stačit,“ zažertuje.

„Proč jenom sto? Co rovnou dvě stě?“

„Nebo tři sta?“

„Uděláme kompromis. Necháš si plat, jaký máš, a já tě nevyhodím.“

„Je radost s tebou obchodovat,“ stáhne si vlasy do drdolu, „jdeš cvičit?“ naráží na můj cvičební úbor.

„Sebeobrana.“

„No jo, vlastně. Je čtvrtek. Tak jim tam pěkně nakopej zadky.“

„Pokusím se. Mějte se,“ mávnu na ni a na Dominiku a odejdu do fitka.

„Ahoj, Katie,“ přivítá mě spolunakopávačka Denisa, „připravená na trochu akce?“ zaboxuje do vzduchu.

„Jasně,“ periferně jsem zahlédla povědomou postavu. Je to Andrew. Seklo by mu to v tom tílku, kraťasech a potu, kdyby mě přes celou tělocvičnu nezabíjel pohledem. Vybavilo se mi naše poslední shledání a vjel do mě obrovský vztek. „Jdeme nakopat někoho do prdele!“ naštvaně rozrazím dveře do naší místnosti plné žíněnek.

„Dobrá práce, Katie,“ plácne si se mnou instruktor, „s takovýmto nadšením bys to měla dělat vždycky.“

„To nebylo nadšení, ale vztek.“

Který pořád nechce zmizet. Nemělo mi to náhodou pomoct?

„To je to samé,“ mávne nad tím rukou.

Nevidí rozdíl mezi nadšením a vztekem?

„Tak zas příští čtvrtek?“

„Jasně, Deniso.“

„Musím jít. Mám doma tři hladové krky,“ odběhne do šatny.

Denisa má manžela a dvě děti. Nejspíš si tu ventiluje frustraci z péče o domácnost.

„Nepomohlo to, co?“ ozve se za mnou nepříjemně známý hlas sotva vyjdu z žíněnkové místnosti.

„Co myslíš?“ zpražím Andrewa pohledem.

„Ten vztek,“ postaví se přímo přede mě, „myslela sis, že si to vybiješ na něm,“ kývne hlavou k instruktorovi stojícímu opodál, „ale co si budeme namlouvat, chceš nakopat do prdele mě, a on je dost chabá náhrada.“

„Tebe chce nejspíš nakopat do prdele každý, kdo tě zná.“

„Nejsi daleko od pravdy,“ posměšně se zasměje, „takže?“

„Co, takže?“ nechápavě nakrabatím čelo.

„Nakopeš mi prdel, nebo co?“ začne couvat do místnosti se žíněnkami s tázavým pohledem.

„Chceš, abych ti nakopala prdel?“ jdu za ním užasle.

„Ne,“ uchechtne se, „chci, aby ses o to pokusila. Nemáš nejmenší šanci mě nakopat.“

Kretén namyšlenej!

„Fajn,“ odhodím na zem ručník a vrhnu se na něj.

Uhnul, takže jsem ho úplně minula.

„Zkus používat tohle,“ poklepe mi na čelo, „nejen svůj vztek.“

„Momentálně mi vztek vyhovuje.“

Rozeběhnu se proti němu. Můj cíl byl zaútočit mu vší silou na pas a tím ho dostat k zemi. Místo toho jsem na zemi skončila já.

„Tak co?“ skloní se nade mnou posměšně, „už budeš používat mozek?“

„Jo,“ podkopnu mu nohy.

Svalil se vedle mě na žíněnku. Urychleně jsem si na něj vítězoslavně obkročmo sedla, abych ho zpacifikovala.

„To nebylo zlé. Ale ani dobré.“

Z ničeho nic se okolo mě objevily jeho nohy, kterými mě stáhl dozadu v pevném sevření. Trochu moc pevném.

„To bolí,“ zakňučím bolestí.

Připadám si jako v kleštích.

„To má bolet.“

Je opřený o ruce s výrazem naprostého pohodlí. Jako by mi právě vůbec nedeformoval vnitřní orgány.

„Nech toho,“ poklepu mu na nohu.

Povolil, díkybohu! Zase se můžu nadechnout.

„Chceš mě zabít?“ zeptám se s přerývavým dechem.

„Ne, chci, aby sis zvykla na bolest. Když tě někdo napadne, tak se s tebou nebude mazlit.“

„Nemusíš se se mnou zrovna mazlit, ale taky mi nemusíš rozmačkat všechny orgány,“ vyhrabu se na čtyři.

„Tohle nic nebylo,“ pohrdavě se zasměje, „kdybych chtěl, tak jsi v bezvědomí. Navíc…“ chytil mě za ruku, o kterou jsem byla opřená, provlékl mi ji pod tělem a tím mě přehodil na záda, „by sis vážně měla zlepšit postřeh.“ Sedne si na mě obkročmo s dlaněmi opřenými po stranách mé hlavy. Snažím se nohama udělat ten samý pohyb, kterým mě před chvílí sevřel, ale nedosáhnu jimi na něj.

„Marná snaha,“ řekne posměšně, „teď se ke mně nedostaneš. Trik je v tom sedět výš,“ zahýbe boky na mém trupu, „ty jsi seděla moc vzadu, proto bylo tak snadné tě přemoct. Navíc jsem nad tebou opřený, tím jsem svoji váhu přesunul dopředu.“

„Fajn, chápu,“ vydechnu unaveně.

Všechna ta fyzická aktivita na mě dolehla. Také zmizel vztek. Místo toho zůstala frustrace, protože se mi ho nepodařilo nakopat do prdele.

„Vzdáváš to?“

„Vzdávám.“

Zvedne se ze mě se samolibým úsměvem: „Měla bys víc trénovat. Jak často sem chodíš?“

Trouba, otočil se ke mně zády.

„Jednou týdně,“ rozeběhnu se k němu a v momentě kdy mu chci skočit na záda, se ke mně otočí a třískne se mnou o žíněnku. „Sakra!“ zanadávám si nahlas.

„Jeden malý tip. Když k někomu běžíš tak nemluv. Prozradíš se,“ zase se na mě dívá shora. Vážně mě štve pořád končit rozpláclá na zemi. „Pokud se chceš zlepšit, tak sem přijď zítra v pět,“ překročí mě a odejde.

Kretén!

Proč tam vůbec jdu? Akorát se mnou bude mlátit o žíněnku a vysmívat se mi. Stojí mi to za to? Vybaví se mi, jak mě držel v té uličce a opět mě zaplaví pocit bezmoci. Výsměch přetrpím, hlavně abych se tak už nikdy necítila.

„Jdeš pozdě,“ zpraží mě Andy na úvod.

„Jsou tři minuty po páté.“

„Můj čas je drahý. Když se dohodneme, že tu budeš v pět, tak očekávám, že tu v pět taky budeš.“

„Nedohodli jsme se. Oznámil jsi mi to a nedal mi prostor pro vyjednávání. Já taky musím pracovat, jen abys věděl.“

„Jo, jasně,“ protočí oči v sloup, „já zapomněl, že jsi děsně vytížená.“

„Vlastním kavárnu,“ připomenu mu jízlivě.

„A proto věčně vysedáváš v parku s knížkou.“

„Jak to víš?“ vyhrknu zaraženě.

„Chodím tam běhat,“ odbude to, „tak dáme se do toho, nebo budeme ztrácet čas kecáním?“

„Fajn.“

Asi po půl hodině toho mám plné zuby. Věčně ležím na zádech… nebo na břiše… nebo jsem zkroucená do nepřirozené polohy.

„Mám toho dost. Končím,“ otřu si pot z čela.

„Vzdáváš to?“

„Ano.“

„Jsi slaboch.“

„Tohle ti nevyjde.“

„Co mi nevyjde?“ poskakuje po žíněnce napumpovaný energií.

„Snažíš se mě vytočit, ale na to ti nenaletím.“

„Nesnažím se tě vytočit. Jen říkám nahlas, co si myslím.“

„Fajn, tak jsem slaboch,“ přehodím si ručník okolo krku.

„Víš, jak končí slaboši? Mrtví.“

„Nikdo mě nechce zabít a i kdyby, tak mě prostě zabije. Jestli jsem se za tu poslední půl hodinu něco naučila, tak to, že proti silnému chlapovi nemám nejmenší šanci.“

„Blbost. Znám holky, co dokážou skolit dvakrát tak velkého chlapa a ani se u toho nezapotí.“

„Jo, ale já k nim evidentně nepatřím. Tak mě toho laskavě ušetři.“

„Mohla bys k nim patřit, kdybys to nevzdávala. Chce to trénink. Ale pokud chceš radši dál kňourat, tak si posluž.“

„Já nekňoukám!“ ohradím se dotčeně.

„Cože? Promiň, přes to kňourání tě neslyším,“ dá si ruku k uchu, aby to zdramatizoval.

„Fakt mě sereš!“ vší silou ho kopnu do břicha. Skácel se k zemi. „Proboha, promiň. Jsi v pořádku?“ vyplašeně se nad ním skloním.

Nechtěla jsem ho nakopnout. Nebo teda chtěla, ale ne natolik silně. To taky není pravda. Chtěla jsem ho pořádně nakopnout, ale mám výčitky.

„Konečně se někam dostáváme,“ podkopne mi nohy, takže se složím vedle něj.

„Au!“ narazila jsem hlavou do jeho ramene.

„Nestěžuj si. Ty jsi mě nakopla.“

„Promiň.“

„Musíš být schopná někoho nakopnout. Hlavně se mu pak neomlouvej, využije tvoji slabost. Jako právě já.“

„Vyděsila jsem se. Myslela jsem, že jsem ti ublížila.“

„To fakt ne,“ rozesměje se, „kop to nebyl špatný, ale rozhodně nic, co by mi ublížilo.“

„Je ti jasné, že se většina lidí po kopanci do břicha svíjí v bolestech?“

„Nejsem jako většina lidí.“

„Zjevně. Jsi Terminátor.“

„Nejsem. Dokázala jsi mě dostat na lopatky. To se jen tak někomu nepoštěstí.“

„Musím přiznat, že to je dobrý pocit.“

„Nezvykej si na něj. Nebude se opakovat,“ vyskočí na nohy, „vstávej. Máme tu nějakou práci.“

„Jsi samá modřina,“ zhrozí se Lucy, jakmile mě uvidí.

S Andym jsme se ve fitku začali scházet pravidelně. Většinou třikrát, čtyřikrát do týdne. Sice jsme na žíněnkách, ale ty jeho stisky to nemírní, takže jsem samá modřina. Mohla bych to zakrýt oblečením, ale začíná léto a já se nehodlám kvůli tomu péct.

„Sebeobrana.“

„Chodíš tam už měsíc, ale nikdy jsem tě neviděla s takovými modřinami.“

„Tohle byla trochu drsnější lekce.“

„Očividně,“ prohlédne si mě s obavami.

„Neboj. Jsem v pohodě,“ konejšivě se na ni usměju, „radši mi řekni, jak jsi oslavila konec školního roku.“

…

„Lucy si nejspíš začíná myslet, že mě někdo týrá.“

Chci dát Andymu pěstí, ale mrštným pohybem si mě k sobě otočí zády a pevně sevře.

„Řekni jí pravdu.“

„To jsem udělala, ty génie,“ vší silou ho loktem naberu do žeber, až ode mě odskočí.

Rychle se vzpamatoval, chytil mě pod krkem a přišpendlil na zeď.

„Mám s tebou snad jednat v rukavičkách, abys neměla modřiny?“

V tuhle chvíli bych to uvítala vzhledem k tomu, že mě škrtí. Kdy se výuka sebeobrany změnila v regulérní souboj?

Odstrčím mu ruku chvatem, který mě naučil. „Ne,“ zalapám po dechu, „řekla jsem ti to jen pro zajímavost. Přijde mi to vtipný.“

Chci do něj kopnout, ale chytí mi nohu.

„Jsi předvídatelná. Nakopla jsi mě minule, když jsem tě držel pod krkem.“

„Fungovalo to.“

„Proto to teď už nefunguje. Poučil jsem se a ty bys měla taky,“ vyhodí mi nohu do vzduchu, čímž mě pošle k zemi.

„Fajn,“ vyskočím zpět na nohy, „kde ses tohle všechno vůbec naučil?“

„Nejsme tu, abychom se spolu kamarádili,“ znovu končím na zemi.

„Tohle mi říkáš pokaždé,“ opět vyskočím, „ale myslím, že jedna informace z nás kámoše neudělá.“

„Když ti řeknu jednu věc, budeš chtít vědět další,“ naznačí pauzu na pití.

„Tak funguje komunikace,“ s chutí se napiju vody stejně jako on.

„Komunikujeme spolu i bez zbytečných informací.“

„Nemusíš mi vykládat o svojí rodině. Jen chci vědět, kde ses to všechno naučil. Ráda bych věděla, s kým mám tu čest. Víš, jak. Pro případ, že bys byl nějaký maniak, co zabíjí lidi na potkání.“

Pobaveně se usměje: „Fajn. Byl jsem v armádě. Stačí?“

„V armádě? Zajímavý… Byl jsi v nějaké válce? Zabil jsi někoho? Neměl bys…“ vychrstl mi do obličeje vodu. Bezva.

„Přestaň kecat a začni se trochu snažit.“

Chrstla jsem mu vodu do obličeje taky. Vypadá naštvaně.

„Co? To tě v armádě nikdo nepolil vodou?“ dobírám si ho.

Přehodil si mě přes rameno a třísknul se mnou o žíněnku.

„Nemáš náhodou problém se zvládáním vzteku?“ rychle se postavím.

„Ne, mám problém s dotěrnýma holkama.“

Otočil se ke mně zády. Hlupák.

Rozeběhnu se k němu: „Fakt? A proč?“ v momentě, kdy se mě chystá chytit pod krkem, se sesunu k zemi a podtrhnu mu nohy. Končí na žíněnce.

„Lepšíš se,“ vydechne uznale.

„Mám kámoše z armády, co mě učí.“

„Nejsme kamarádi,“ opět si stoupne.

„Jasně, nejspíš si na ně alergický,“ chci ho napadnout, ale uhne, takže se netrefím.

„Ty máš tak co říkat. Sama žádné nemáš.“

„Já mám kamarády!“ vyhrknu ublíženě.

Krk mi sevře v ohbí své ruky: „Ego tě oslabuje. Nedáváš potom pozor.“

Z tohohle se nedostanu, proto ho několikrát poplácám po ruce, aby mě pustil.

„Každý má ego,“ řeknu přerývavě přes lapání po dechu.

„Ano, ale záleží, jestli toho využiješ ve svůj prospěch, nebo se tím necháš zničit.“

„Myslíš tím, že mám zaútočit na protivníkovo ego, abych ho oslabila?“

„Přesně.“

„Fajn… Co jsi dělal v armádě?“ napadnu ho, ale uhne.

„Na mě tohle nefunguje,“ pohrdavě se zasměje, „ale dobrý pokus.“

„Také máš ego. Takže to na tebe funguje jako na každého. Jen jsem nenašla tvoji slabou stránku.“

„Nemám slabou stránku, a i kdybych měl, tak klíčem je o sobě nikomu nic neříkat, aby o ní dotyčný nevěděl.“

„To zní dost osaměle.“ Ve tváři se mu mihla zranitelnost. Díky tomu jsem ho složila k zemi. „Měl jsi pravdu. Ego je dobrá zbraň,“ samolibě se usměju.

„Štveš mě.“

Nemám tušení, jak jsem skončila pod ním. Obkročmo na mně sedí. Mám v sevření jeho nohou i ruce, takže mi nedává žádný prostor k pohybu.

„Ty mě taky štveš,“ zavrtím se ve snaze ho ze sebe dostat. Marně.

„Být tebou, radši bych mě neprovokoval. Nevíš, čeho jsem schopný,“ výhružně se ke mně skloní.

Tohle nehraje. Vážně jsem ho vyvedla z míry a očividně se mu to nelíbí. Ty sevřené čelisti, zlostný pohled a rozšířené nozdry to dokazují.

Ale je trouba, že se ke mně naklonil tak blízko. Zvednu k němu hlavu a políbím ho. Totálně jsem ho vykolejila. Využiju toho, shodím ho ze sebe a zasednu ho stejně jako předtím on mě.

„Rozhodila tě pusa? Jsi menší tvrďák, než jsem myslela,“ vysměju se mu.

„Nečekal jsem to!“ vyhrkne obranně.

„Snad si nemyslíš, že tě někdo bude varovat, než na tebe zaútočí pusou?“ parafrázuju jeho slova.

„Máš bod, ale na něco pořád zapomínáš.“

„Na co?“

„Že jsem silnější.“

Chytil mě za zadek, nadzvedl mě a přetočil na záda. Ocitl se mi mezi nohama a ruce mi drží nad hlavou. Nevím, jestli se mám bát, nebo být vzrušená.

„Co hodláš udělat teď?“ zeptám se ho, když se na mě chvíli jenom dívá.

„Musíš se vyprostit. Pokud tě někdo sexuálně napadne, musíš se umět ubránit.“

„Jak? Nemůžu se hýbat.“

Stále si hledíme do očí. Má je tak temné a pronikavé. Zároveň je v nich i zranitelnost. Je to jasný, mám být vzrušená. Stoprocentně vzrušená.

Ztěžka polkne a zatěká pohledem: „Dneska končíme,“ vstane ze mě.

„Počkej, neřekl jsi mi, jak se z té pozice dostat,“ stoupnu si kousek vedle něj.

„Zajistíme, aby ses do té pozice nedostala,“ hodí po mně můj ručník, „uvidíme se v pátek v sedm večer. Přijď včas,“ odejde z místnosti.

Až když jsem vešla do fitka, tak mi došlo, že je pátek, kdy se jde většina lidí někam bavit nebo na rande. Jenom já a magor Andy se máme sejít, abychom si dali nakládačku.

Už by tu měl být, je na minutu přesně sedm. On nikdy nechodí pozdě. Nesnáší to.

O deset minut později pořád žádný Andy. Nervózně přecházím po tělocvičně sem a tam. Zavolala bych mu, ale nemám na něj číslo. Není to divný?

O dvacet minut později. Kde je? Mám se na to vykašlat a jít domů? Normální člověk by to asi udělal, tak proč tu pořád čekám? V tom vejde do místnosti. Čelisti má semknuté k sobě, oči plné hněvu a mezi obočími vzteklou vrásku. Nasranost z něj skoro kape. Nemluvě o tom, že má natržené obočí a ret. Zrak mi sklouzne k jeho rukám. Klouby má omlácené, s někým se porval.

„Jdeš pozdě!“ vyhrknu vyčítavě.

„Já vím,“ probodne mě pohledem.

„Čekám tu už dvacet minut. To ses nemohl porvat až potom?“

„Ne, nemohl, a byl bych rád, kdybys mě přestala srát!“ napije se z láhve s vodou.

„Čím tě seru? Jen ti říkám, že jdeš pozdě. U mě máš kecy, když se zpozdím o pitomé tři minuty, a ty mě necháš čekat skoro půl hodiny! Mohl jsi mi dát vědět. Chápu, že nemáš můj telefon, ale mohl jsi alespoň zavolat do fitka.“

„Volá se dost těžko, když tě někdo mlátí popelníkem po hlavě,“ vyjede na mě dopáleně.

„Cože?!“ zaraženě na něj zírám.

„Nic,“ evidentně řekl něco, co nechtěl, „teď jsem tu, tak se do toho dáme.“

„Nemůžeš mi říct, že tě někdo mlátil popelníkem, a pak to přejít.“

„Očividně můžu.“

„Proč tě někdo mlátil popelníkem?“

„Můžeš se přestat fixovat na ten popelník a nechat to prostě být?“ protočí oči v sloup.

„Ne, nemůžu. Ten popelník je na tom to nejzajímavější.“

„Věř mi, že to nebylo to nejzajímavější.“

„Mlátili tě i něčím jiným?“

„Všechno se dá použít jako zbraň a lidé toho využijí, když se brání.“

„Všechno se nedá použít jako zbraň? Co bys asi udělal s ručníkem?“ nevěřícně stáhnu obočí k sobě. „Moment… Brání? Takže jsi někoho napadl ty?“

Místo odpovědi mi omotá ručník kolem krku, čímž mě přiškrtí.

„Vidíš? Všechno se dá použít jako zbraň,“ vysvobodí mě z ručníku.

„Začínám tě podezírat, že si libuješ ve škrcení,“ promnu si podrážděné hrdlo.

„Škrcení je čistý způsob, jak někoho zpacifikovat.“

„Čistý způsob?“ zopakuju nechápavě.

„Žádná krev,“ objasní mi svoje myšlenkové pochody.

„Jo, tak. To mě mohlo hned napadnout,“ teatrálně na něj vykulím oči, „co jsi, sakra, zač? Nějaký špion, co má povolení zabíjet?“ pronesu sarkasticky.

„Ne,“ pobaveně se zasměje, „můžeme o mně přestat mluvit a dát se do práce?“

„Vždyť jsme o tobě nemluvili. Nebo možná jo, ale nic jsem se nedozvěděla.“

„Víš, co potřebuješ.“

„Evidentně o tobě nepotřebuju vědět vůbec nic,“ vydechnu ublíženě.

„Víš o mně víc než většina lidí a teď pojď makat.“

„Vím leda tak kulový, ale hádat se s tebou nemá cenu.“

„Jsem rád, že si rozumíme,“ přihlouple se na mě uculí.

Po půl hodině si dáme pauzu na pití.

„Kde všichni jsou?“ zadívá se do opuštěného fitka.

„Je pátek.“

Nechápavě na mě kouká.

„To jdou lidé většinou na rande, nebo se jdou někam pobavit.“

Jen přikývne hlavou.

„Ty nechodíš na rande?“ vyzvídám.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože nechci.“

„Proč nechceš?“

„Prostě proto.“

„I s pětiletým bych si popovídala lépe.“

„Nejsme tu, abychom si povídali.“

„Mám pocit, že ty si nepovídáš nikdy s nikým,“ v obličeji se mu mihl závan zranitelnosti, díky kterému jsem ho minule složila, „čeho se bojíš?“

„Bojím se, že protivníka ukecáš k smrti,“ hodí po mě ručník, „konec pauzy.“

V podstatě mi dal do ruky zbraň. Využiju toho, že je ke mně zády a přehodím mu ručník okolo krku.

Přehodil si mě přes rameno a třísknul se mnou o žíněnku.

„To bylo ubohý.“

„Říkal jsi, abych využila všeho, co je po ruce.“

„Nemyslel jsem ten ručník, ale to škrcení. Vůbec jsi nepoužila sílu. Jen jsi mi ho hodila kolem krku.“

„Nechtěla jsem ti ublížit.“

„Bože!“ frustrovaně si promne obličej. „Vstávej!“ Vyskočím na nohy. „Nemůžeš se bát, že někomu ublížíš. Díky tomu ublíží on tobě.“

„Ale ty mi doopravdy ublížit nechceš, tak ti přece taky nebudu ubližovat.“

„Tak za prvé, bys mi neublížila,“ v podstatě se mi vysmál, „a za druhé, vážně pochybuju, že bys ve skutečnosti někoho opravdu uškrtila.“

„Já nikoho škrtit nechci.“

„A v tom je právě ten problém.“

„Co?!“

Je divnej.

„Když se s někým pereš, tak mu musíš chtít ublížit. Jinak do toho nedáš potřebnou sílu,“ prohrabuje se ve své sportovní tašce, ze které něco vyndá, „tady. Ubliž mi!“

Zírám na nůž v jeho ruce jako opatřená. To snad nemůže myslet vážně?!

„Děláš si srandu?!“ zděšeně na něj vytřeštím oči.

„Nedělám. No tak, do toho,“ vrazí mi nůž do dlaně.

Je těžký, vypadá jako armádní. Z jedné strany je hladký a z druhé má malé vroubky.

„Přestaň si ho prohlížet a zaútoč.“

„Nebudu na tebe útočit nožem,“ podávám mu ho zpátky.

„Ale budeš,“ nevezme si ho ode mě.

„Nebudu.“

„Snad jsme se dohodli, že je zbytečné se se mnou hádat.“

„Andy, nebudu tě ohrožovat nožem!“ řeknu rozhodně.

„Katharine, neohrozíš mě.“

„Andy!“

„Katharine!“ zopakuje moji zarputilost jako vzteklé pětileté dítě.

„Děláš si ze mě srandu?“ zeptám se dotčeně.

„Ano, dělám. Přestaň se chovat jako malá a bodni mě.“

„Nebudu tě bodat! Zbláznil ses?!“

„No tak, dělej! Bodni!“ začne okolo mě poskakovat.

„Ty nejsi normální!“

„Na tom možná něco bude, ale ty se nesmíš bát, že někomu ublížíš.“

„A mám se toho přestat bát tím, že ublížím tobě? To nedává smysl!“

„Řekl jsem, že mi neublížíš.“

„Chceš, abych do tebe bodla!“ připomenu mu důrazně.

„Nepovede se ti to.“

„Bezva, tak budu probodnutá já.“

„Nebudeš.“

„S největší pravděpodobností ho do sebe zabodnu sama. Udělám špatný pohyb a je po mně.“

Otráveně protočí oči v sloup, vezme mi nůž z ruky a než se naděju, drží mě pevně zezadu s nožem na mém hrdle.

„Musíš se umět ubránit i zbraním a nůž je tou nejběžnější.“

Čepel nože mě chladí na hrdle. Ztěžka polknu. Tím jsem ji ucítila ještě víc. Orosil mě studený pot a panika prostupuje celým mým tělem.

„Dělej něco,“ vybídne mě Andrew k akci.

„Nechci,“ zakníkám vyděšeně, „bojím se.“

„To je dobře. Když tě někdo napadne, tak se taky budeš bát. Nesmíš si tím ale nechat ochromit tělo a mozek.“

„To neovlivním.“

„Ale ovlivníš. Začni přemýšlet.“

Nemám páru, co udělat. Jediné, na co myslím, je ten nůž na mém krku.

„Přestaň se bát,“ vydechne mi důrazně do ucha.

Fajn. Bože, stůj při mně!

Oběma rukama mu silou stáhnu ruku a provleču se pod ní.

„Paráda!“ vyhrkne nadšeně. „Můžeš se pak dát na útěk nebo… když se provlečeš, tak máš tu jeho ruku s nožem dokonale nemířenou na jeho tělo,“ pevně mi sevře pravou ruku, aby to znázornil, „takže pak jen stačí na jeho ruku zatlačit a v podstatě se bodne sám,“ zatlačí na moji ruku. Naštěstí nedržím nůž, protože by mi skončil v boku.

„Já nechci do nikoho bodat,“ připomenu mu ještě jednou.

„Nikdo nechce do nikoho bodat, pokud nemusí. Je z toho spousta krve.“

„Jde mi spíš o to nikomu neublížit.“

„Už jsme zase u toho. Když tě někdo napadne, tak mu musíš chtít ublížit. Jinak ublíží on tobě. Je to prosté.“

„Radši on než ty.“

„Doufám, že ne,“ zažertuje.