Katy Cooper, Vražedná cesta

série Vražedná linie – kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © GRAFIS

Cover picture © Indys

© 2024 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2024 Katy Cooper

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-31-7

Print: ISBN 978-80-53012-32-4

Anotace

Když Katie s Andym otěhotněla, nikdy ji nenapadlo, že skončí sama a bez peněz. Přesto se to stalo. Teď žije v malé garsonce s kamarádem gayem, dítě se narodí každou chvíli a po jeho otci se slehla zem.

Jak najít někoho, kdo po sobě nezanechává žádné stopy? A proč chce někdo Katie a jejímu dítěti ublížit?

Vražedná cesta začíná!

Připomeňme si příběh Andyho a Katie…

Lekce sebeobrany pomohly Katie ubránit se před napadením v její kavárně. Andy jí tuto situaci pomohl překonat nejen psychicky, ale také se postaral o odstranění mrtvého těla. Stejně jako se postaral o mrtvolu agenta FBI, když ho Katie nedopatřením zabila. Laura (Andyho expřítelkyně) se Katie pokusila několikrát zabít na popud (jeho matky) Evelyn. Naštěstí měla strážného anděla v podobě Jacka (Andyho otec), který jí před útoky Laury ochránil. Nakonec se Evelyn umoudřila a jejich svazek respektuje Příběh končil zjištěním, že je Katie těhotná a Andrew se rozhodl skončit se zabíjením.

VražednÁ CESTA

série Vražedná linie

kniha druhá

Katy Cooper

1

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

O šest měsíců později.

„Nenecháme si přeci jen říct, co to bude? Ty neutrální věci mě už trochu štvou,“ složím další bílé body.

„Chci se nechat překvapit,“ odpoví mi Andy.

„Tak přestaň nakupovat dětské oblečení. Máme ho dost a až se narodí, tak může nosit zajímavější barvy než jen bílou a žlutou.“

„Můžu se o to pokusit, ale nic ti neslibuju.“

„Musím uznat, že takhle vypadáš zatraceně sexy,“ lačně si ho prohlédnu od hlavy až k patě.

Má na sobě modré džíny, špinavé bílé tílko a pás s nářadím padající k bokům. Je k sežrání.

„Ty taky nevypadáš zle.“

„Jo, jasně. Není nic víc sexy než těhotná ženská.“

„Pro mě jsi zatraceně sexy,“ slastně mě políbí.

Jen Andy dokáže zařídit, abych se cítila přitažlivá i s rostoucím břichem. Což není jednoduché. Sotva si zvyknu na jednu velikost, opět se zvětším. Moje tělo je každou chvíli jiné a není to zrovna komfortní.

„Musím jít pracovat, jinak to do porodu nestihnu.“

„Nemusíš to dělat sám. Můžeme někoho najmout.“

„To není třeba. Baví mě to a mám hodně volného času,“ vrátí se k bourání zdi v naší ložnici.

Náš byt byl pro dítě malý, proto jsme se ho rozhodli propojit s tím vedlejším, abychom pro rodinu měli dostatek místa. Andy dodržel svůj slib a po splnění nasmlouvané práce se zabíjením přestal. Evelyn se to moc nelíbilo, ale to se dalo čekat. Taky předpokládám, že to nebude zrovna babička roku. Horší je, že Andy nemá v podstatě do čeho píchnout. Burza ani byty nepotřebují jeho aktivní účast, takže se nudí. Nebo nudil, dokud jsme nezačali s rekonstrukcí. Konečně se má na co zaměřit. Když nepočítám nakupování dětského oblečení a hraček. To dítě nemá šanci to všechno unosit.

„Oběd!“ zakřičím na něj přes kravál, který dělá při bourání.

„Jen se opláchnu a přijdu,“ oznámí mi, když mě míjí cestou do koupelny, „co máme dobrého?“ přijde po chvíli zvědavě do kuchyně.

„Kotlety s fazolovými lusky.“

„Rozmazluješ mě,“ políbí mě na spánek.

„Zasloužíš si to. Tvrdě pracuješ.“

„Zase bych to nepřeháněl,“ usmívá se, když se usazujeme k prostřenému stolu, „jak se má prcek?“

„Nejspíš dobře, ani o něm nevím.“

Dřív mě každou chvíli kopal do žeber, ale poslední dobou je naštěstí v klidu. Díky tomu se i vyspím.

„Už jen dva měsíce a bude tady s námi,“ láskyplně mi přiloží ruku na břicho, „víš, já…“ přeruší ho příchozí hovor na jeho mobilu, „promiň… Johnny?“ poslouchá volajícího, „co myslíš tím, že se ti ztratila v Ženevě? To byla řečnická otázka,“ odsekne stroze, „tak se neflákej a najdi ji!“ naštvaně zavěsí.

„Laura?“

„Jo. Za poslední měsíce se v tom ukrývání nějak zlepšila.“

„Není to jedno? Stejně už to neděláš.“

„Nedělám to pro peníze. V tom je rozdíl. Nebudu riskovat, že se vrátí a zabije tebe nebo prcka.“

„Pochybuju, že má chuť mě nebo dítě zabít. Nejspíš je pěkně vyčerpaná z toho věčného utíkání.“

„Může si za to sama,“ podrážděně odnese prázdný talíř do kuchyně.

„Milovala tě. Nejspíš si myslela, že když mě odstraní z cesty, tak tě bude mít pro sebe.“

„No a? To ji neomlouvá!“

„Já o vašem světě nic nevím, ale neřešíte takhle všechno? Když je někdo na obtíž, tak se ho zbavíte?“

„Tak za prvé, můj svět už to není a za druhé… kdybychom zabili každého, kdo nám vadí, tak by v tomhle byznyse nikdo nezůstal.“

„Máte nějaký pomyslný kodex cti?“

„Řekl bych spíš zásady slušného chování,“ zaraženě na něj mrkám, „i vrazi se mohou chovat slušně,“ objasní mi lehce ublíženě.

„Podle mě bys to měl nechat být.“

„Nemůžu. Vy dva jste pro mě to nejdůležitější na světě. V kolik je mimochodem zítra ta prohlídka?“

„Máme tam být ve tři. Stihneš to?“

„Jasně že jo. Co bych asi jiného dělal?“ vrátí se do ložnice bourat.

Ten jeho mírně ukřivděný tón hodlám ignorovat. Stejně jako hodlám ignorovat fakt, že mu chybí jeho práce. Nakonec si najde něco, co ho bude bavit a naplňovat. Jenom potřebuje čas.

Andy mě vyzvedl v kavárně a společně jsme zamířili do ordinace mé gynekoložky.

„Jak se cítíte? Je všechno v pořádku?“ vymáčkne mi na břicho studený gel.

„Je. Poslední dobou mě nechá i vyspat, takže se cítím mnohem lépe.“

„Já nevím, ten půlnoční fotbal mi celkem chybí. Určitě to bude zdatný fotbalista,“ doplní se smíchem Andy.

„Jasně, tobě nekopal do žeber a netlačil ti na močák, takže jsem musela každých deset minut na záchod,“ doktorka mi začne dělat ultrazvukové vyšetření.

„To mě sice nekopal, ale nevyspal jsem se stejně jako ty.“

„Nevím, proč bys ty měl spát, když já nemůžu. Budeš trpět hezky se mnou.“

„Je ti jasný, že jsem se vždycky dospal, když jsi odešla do práce?“

„Sketo,“ dobíravě na něj přimhouřím oči, „au!“ vyhrknu vyčítavě směrem k doktorce, protože mi na břicho přitlačila moc silně. Vůbec mě nevnímá, jen dál zírá na monitor s víc než ustaraným výrazem ve tváři.

„Co se děje?“

Můj dotaz přitáhl Andyho pozornost: „Můžete u toho zapnout zvuk?“

„Zvuk je zapnutý,“ řekne doktorka s přiškrceným hlasem.

„To těžko. Není slyšet srdíčko,“ rýpne si do ní Andy posměšně.

Doktorka se na nás podívá se soustrastným pohledem, který nám rozbije svět na malé kousíčky.

„Co mu je? Tak, sakra, co mu je?!“ zavřískám na ni, když se nemůže vymáčknout.

„Je mi to moc líto, ale srdíčko přestalo bít.“

„Co myslíte tím, že mu přestalo bít?!“ zeptá se jí Andy se slzami v očích. „Tak udělejte něco, aby zase bilo!“

„Nemůžu nic udělat. Je mi to líto. Jedná se o takzvané zamlklé těhotenství. V tak vysokém stupni těhotenství je vzácné, ale…“

Přestala jsem ji vnímat. V uších mi hučí a moje srdce nejspíš také přestalo bít. Připadám si jako ve snu nebo zpomaleném filmu. I když Andyho neslyším, vidím, jak na doktorku křičí a bezmocně máchá rukama, kterými si nakonec frustrovaně prohrábne vlasy a se slzami v očích se sesune podél zdi na zem. Moje vnímání okolního světa se značně omezilo. Probrala jsem se, až v nemocnici při porodu našeho mrtvého dítěte.

„Já jsem tady. Jsem tu s tebou. To zvládneš!“ Andy mě drží za ruku, líbá mě na čelo, ale sám má co dělat, aby se nezhroutil.

Připadá mi to jako věčnost. Věčnost v pekle. Procházím si uměle vyvolaným porodem, na jehož konci nás nečeká nic než bolest.

„Zatlačte mi!“ pobízí mě doktor v lékařském hábitu mezi mýma nohama.

Z posledních sil zatlačím a nic. Nic se neozve. Žádný pláč. Žádný křik novorozeněte, který by nám oznamoval příchod našeho dítěte na svět.

„Chcete se na ni podívat?“ zeptá se nás opatrně sestra s miminkem v ruce.

Na ni? Holčička! Duše se mi tříští pod přívalem neutuchající bolesti, jež se mi dere na povrch v podobě slz.

„Ne,“ zavřu oči a odvrátím hlavu na stranu, abych předešla jakémukoliv nechtěnému pohledu. Nezvládla bych to. Nemůžu se na ni podívat.

„Já chci,“ Andy odejde k sestře do zadní části místnosti.

Je ke mně zády, ale vidím, jak si ji drží na prsou, a přitom tiše brečí. Nechápu, jak něco takového dokázal.

V nemocnici jsem strávila den nebo dva. Nejsem si jistá. Jsem na silných sedativech, která ze mě udělala živou mrtvolu. Ležím v posteli v naší ložnici. Probouraná díra je zakrytá plachtou a pootevřené dveře do obýváku mi sdělují, že Andy telefonuje. Informuje o tom svoji rodinu a poté i Lucy, aby mě v práci v nejbližší době nečekala.

„Katie?“ probouzí mě ze spánku Andyho hlas, „přinesl jsem ti polévku.“

„Nemám hlad.“

„Nechám ti ji tady, kdyby sis to rozmyslela,“ položí ji na můj noční stolek.

Snídaně na mém nočním stolku mi prozrazuje, že jsem spala do druhé dne.

Musel jsem jít něco zařídit. Pokus se něco sníst. Za chvíli budu u tebe. Miluju tě. A.

Ignoruju Andyho vzkaz i jídlo. Vezmu si jen pomerančový džus, abych mohla zapít další sedativa.

„Katie?“

„Hm?“

„Musíš něco sníst.“

„Chci spát.“

„Katie…“

„Andy, chci spát!“ upadám znovu do kómatu.

Někdy o půlnoci jsem se doploužila vyčůrat, vypila další sklenici džusu a opět usnula. Takhle to šlo několik dní. Alespoň myslím. Když člověk jenom spí, tak se v čase špatně orientuje.

„Katie, vstávej!“ zazní Andy opatrně přesto rozhodně.

„Nech mě spát.“

„Nemůžeš jenom spát.“

„Evidentně můžu.“

„Tak alespoň něco sněz.“ „Nech mě být!“ ozývá se mi mysl, která mi připomíná, co se stalo. Ve snaze ji otupit se natahuju pro léky. „Kde jsou moje prášky?“

„Odnesl jsem je.“

„Cože?“ zeptám se zmateně ještě napůl oblbnutá.

„Brala jsi jich moc a k tomu nic nejedla. Nebudu riskovat, že se mi tu předávkuješ.“

„Nepředávkovala bych se. Napsal mi je doktor.“

„Doktor ti je napsal jen pro případ nouze. Ne, abys je jedla jako Lentilky.“

„Jdi se bodnout!“

„Musíš začít fungovat.“

„Nemusím vůbec nic.“

„Katie…“

„Andrew, nech mě být!“

Podařilo se mi usnout, ale účinky léků ze mě postupně vyprchávaly a dostavila se duši drásající bolest v mé hrudi. Bolest, která mi donekonečna připomíná ztrátu mé dcery. Sedativa jako prostředek k usnutí nahradil srdcervoucí pláč, který mě dokonale vyčerpává ke stejnému výsledku.

„Jsem tady. Jsem tu s tebou,“ objímá mě Andy, zatímco brečím.

Popravdě bych se mu nejraději vymanila ze sevření, ale nemám na to sílu.

Nevím, kolik času uběhlo, ale nakonec slzy vyschly. Nemůžu plakat, nemůžu spát, a tak jen netečně koukám před sebe.

„Katie, musíš něco sníst,“ klečí u mě Andy s ustaraným výrazem.

Neodpovídám. Nemám na to sílu a ani nechci. Nemá to pro mě teď žádný smysl. Nic už nemá smysl.

„Katharine, sakra, musíš se vzchopit!“ vyhrkne podrážděně a zoufale zároveň.

Nereaguju.

„Jestli nezačneš jíst, tak tě odvezu do nemocnice a napojím tě na výživu!“ vyhrožuje mi v naději, že mě tím donutí jíst.

„Dělej si, co chceš,“ otočím se k němu zády.

Druhý den u nás někdo zazvoní.

„Dobrý den, děkuju, že jste přišel,“ uslyším Andyho z obýváku, „je v ložnici.“

„Katie?“ objeví se u postele Andy s nějakým chlapem v tvídovém saku, „to je doktor Wilson. Promluví si s tebou.“

„Přivedl jsi za mnou psychiatra?“

„Jsem psycholog.“

„Takže nemůžete předepisovat léky,“ s nezájmem se otočím na druhý bok.

„Andrew, nechte nás o samotě,“ požádá ho doktor blahosklonně. Jakmile Andy odejde, doktor pokračuje v mluvení, „slyšel jsem, že jste si prošla traumatizující zkušeností?“

Nereaguju.

„Nechcete mi říct, jak se cítíte?“

Nereaguju.

„Je v pořádku cítit zlobu a smutek, ale je potřeba o tom mluvit. Uleví se vám.“

Jo, jasně. Moje máma chodila na terapie v jednom kuse a nikdy jsem si nevšimla, že by jí to věčný mluvení k něčemu bylo.

Doktor se dál snaží mě obměkčit a rozmluvit, ale marně. Za celou tu hodinu ze mě nedostal ani slovo.

„Do háje, Katie, tohle mi nemůžeš dělat!“ posadí se Andy vyčerpaně na postel.

„Nic ti nedělám.“

„Že ne? Vždyť jsi prakticky přestala žít!“

„Nevidím důvod, proč bych měla žít.“

„Děláš si prdel?! Katie, pokud se okamžitě nevzchopíš, tak tě odvezu do nějaké léčebny, aby ti tam pomohli!“

„Pomohli?“ vyhrknu posměšně, „asi jako ten doktor, co tu byl? Navíc… nemůžeš mě někam zavřít proti mojí vůli.“

„Znáš mě dost dobře na to, abys věděla, že můžu hodně věcí,“ procedí zlověstně.

„Výhružky. Skvělá taktika,“ otočím se k němu zády.

Naštvaně se sebral a s třísknutím dveří odešel z bytu.

Dva dny jsme spolu nepromluvili. Už mi nenosí ani jídlo ani pití, takže se napiju vody, jen když jdu na záchod.

„Díky, že jsi přišla,“ zaslechnu Andyho hlas z obýváku.

Kdo sem zase přišel? To na mě poštval dalšího doktora?

„Kde je?“

To se mi snad zdá?! On zavolal jí?!

„V ložnici.“

„Fajn. Jdi se někam projít. Já se tu o to mezitím postarám.“

„Nevím, jestli je to…“

„Andrew, chtěl jsi ode mě pomoc, tak mě nech udělat to, proč jsem tady,“ nařídí mu ostentativně.

Zaslechnu zaklapnutí dveří a chvíli nato se přede mnou objeví Evelyn.

„Nazdar,“ sundá si růžový zimní kabát, který i s rukavicemi odhodí na křeslo stojící za ní.

„Jdeš mi promluvit do duše?“ utrousím sarkasticky.

„Ne,“ vyhrkne se smíchem.

„Tak co? Snad mě Andy nemá plný zuby a nechce se mě zbavit definitivně?“

„Kéž by!“

„Tak proč jsi tady?“

„Jsem tu, aby ses konečně přestala litovat.“

„Nemůžete mě nechat všichni na pokoji?! Přišla jsem o dítě!“

„Mně tak budeš vykládat o ztrátě dítěte,“ strhne ze mě deku.

Sakra, je mi kosa! Měla jsem ji hezky vyhřátou.

„V tom případě bys mě měla chápat!“

„Co mám jako chápat?“ kouká na mě jak na debila, „moji dceru rozčtvrtili, zatímco ty jsi tu svoji ani nepoznala.“

„Díky za připomenutí.“

„Přestaň s tím fňukáním! Já brečela sotva týden a ty tu skuhráš už víc jak měsíc.“

„Možná jen nejsem emočně zakrnělé monstrum!“

„Jdi do háje! Já truchlím dodneška, ale to neznamená, že přestanu žít! Musíš se sebrat a nějak to ze sebe dostat.“

„Jenže já jaksi nemám nikoho, koho bych mohla zmasakrovat a vybít to tak ze sebe.“

„Ježiš, tak si zabij někoho jiného!“

„Cože?“ nechápavě stáhnu obočí k sobě.

„Slyšelas mě. Jdi a na někom si to vybij! Venku je spousta lidí, tak si někoho vyber a je to.“

„Jsi padlá na hlavu?!“

„Ne, jen ti dávám možnosti.“

„Ty nejsi normální!“

„Za to ty jsi učiněná příčetnost,“ chytí mě za vlasy a stáhne mě z postele na zem.

„AU! Zbláznila ses?!“ zaječím s rukama ve svých vlasech.

„Já? Nevím, kdo se tu už měsíc nekoupal,“ začne mě táhnout za vlasy po podlaze.

„Sakra, pusť mě!“ snažím se jí uvolnit ruku, přičemž sebou vztekle házím a kopu okolo sebe.

„Týdny jsi nejedla. Vážně myslíš, že proti mně máš šanci?“

Kurva, moje vlasy! Nejspíš mě tu zaživa skalpuje!

Dotáhla mě až do sprchy, kde na mě pustila ledovou vodu.

„DO HAJZLU!“ zmítám se na dlaždičkách z nastalého šoku.

„Teplou vodu si nezasloužíš.“

„Do prdele, nech mě být!“ snažím se vyškrábat na nohy, ale jsem moc slabá a v té sprše mi to klouže.

„Svlíkni se!“

„Co?“ div jsem se právě neutopila.

„Slyšelas. Svlíkni si ze sebe ty hnusný hadry!“

„Nebudu se tu před tebou svlíkat!“

S otráveným povzdechem vypne vodu, sehne se ke mně a začne ze mě stahovat triko.

„Dej ze mě ty pracky pryč!“ odstrkuju ji od sebe.

„Hysterko!“ dala mi ohlušující facku hřbetem své ruky, na které má několik prstenů. Než jsem se stihla vzpamatovat, svlékla mě do naha. „Teď se umyj!“ hodila mi na podlahu mýdlo.

V naprostém ponížení se před ní myju.

„Ještě vlasy,“ podá mi šampon. Alespoň ten po mně nehodila.

Jakmile jsem namydlená od hlavy k patě, spustí na mě opět příval studené vody. Kurva, já ji nenávidím!

„To bychom měly,“ spokojeně vypne vodu, „osuš se a obleč. Potom za mnou přijď do kuchyně,“ odejde z koupelny.

Po čtyřech se vyplazím ze sprchy, přidržím se umyvadla a vyškrábu se na nohy. V zrcadle se zděsím vlastního odrazu. Černé kruhy pod očima, propadlé tváře a moje kůže je v podstatě šedivá.

Samozřejmě až na tu rudou tvář od facky, kterou mi uštědřila. Odhrnu si mokré vlasy, abych se podívala na své tělo. Klíční kosti i žebra jsou jasně viditelné, jen břicho není zcela ploché. Stále jsou na něm znát pozůstatky těhotenství, i když to hladovění se o to celkem postaralo. Zlomeně si na něj přiložím ruce. Vyvolalo to opět bolest, která zřejmě nikdy nezmizí.

Rychle se osuším a obléknu, abych se na to nemusela dívat.

„Sedni si a jez!“ rozkáže mi Evelyn u kuchyňského ostrůvku.

Sednu si naproti ní a na její rozkaz začnu jíst polévku. Ruka se mi u toho třese. Nevím přesně, jestli z té hladovky, nebo z toho šoku z koupelny. Žaludek mi u toho zlověstně kručí, protože je překvapený z nenadálého jídla.

„Dojez to.“

„Nemůžu. Víc do sebe nedostanu.“

„Jsi ubohá.“

„Jdi se bodnout!“

„Věděla jsem, že jsi slabá, ale netušila jsem, že jsi až takový slaboch.“

„Mysli si o mně, co chceš,“ vydechnu rezignovaně.

„Zase se chceš začít litovat? Možná bych se sem měla nastěhovat a dohlédnout na tebe,“ vyděšeně na ni vytřeštím oči, „to jsem si myslela. Takže to bude takhle. Budeš jíst, budeš se mýt a budeš se chovat slušně k mému synovi. Vrátíš se do práce, nebo co jsi to dělala, a přestaneš se litovat. Jinak se vrátím a srovnám si tě. Rozumíme si? Tak rozumíme?!“ dodá na důrazu, když mlčím.

„Rozumíme,“ zakuňkám poraženecky.

„Fajn,“ samolibě se usměje.

V zámku zarachotily klíče a Andy vešel do bytu. Nadšení z toho, že neležím v posteli, je na něm patrné.

„Jdeš právě včas,“ zavrká Evelyn nadšeně, „všechno je už v pořádku,“ obléká si kabát, který jí Andy přidržuje, „má hodně stažený žaludek, takže musí jíst malé porce, ale zase se jí nenech oblbnout, že už nemůže. Pokaždé musí sníst o něco více než předtím.“

„Díky, mami.“

„Pro tebe všechno, zlato,“ konejšivě ho pohladí po tváři. To je to nejmateřštější, co jsem od ní viděla. „Měj se, Katie,“ nonšalantně mi při odchodu zamává.

„Jak se cítíš?“ zeptá se mě Andy opatrně.

„Poslal jsi na mě svoji matku, tak jak se asi můžu cítit?!“

„Musel jsem něco udělat. Nemohl jsem se dál dívat na to, jak se hladovíš k smrti.“

„Stejně to od tebe byla podpásovka!“ naštvaně vstanu ze židle, ale slabostí se mi podlomí nohy. Andy mě zachytí do náruče, než stihnu spadnout.

„Možná, ale udělal bych to klidně znova,“ palcem mi přejede po pohmožděné tváři, „tohle mě mrzí.“

Dotčeně uhnu hlavou před jeho dotekem i pohledem.

S velkým přemáháním jsem opět začala jíst. V podstatě to byla náplň mých dní. Soustředila jsem se na to, abych jedla a myla se. Nevěřila bych, jak může být vyčerpávající pouhá sprcha.

Vztah s Andym je na bodu mrazu. Vím, že je to moje vina, ale je mi to jedno. Naštěstí na mě nijak netlačí a nechává mě se vzpamatovat. Na jednu stranu bych chtěla, aby ta mentální otupělost odešla a já byla zase sama sebou, na stranu druhou se bojím, že by se mi vrátila ta bolest ze ztráty naší dcery, a to bych už určitě znovu nezvládla.

Každým dnem jsem silnější a mám více energie. Občas zvládnu něco uvařit nebo uklidit.

„Co to děláš?“ zeptá Andy zmateně, když přijde z krámu.

„Co bys řekl, že dělám?“ vkládám do tašky další složené dětské oblečení, „chci se těch věcí zbavit. Nám už k ničemu nejsou,“ nehledě na to, že mi to jen všechno neustále připomínají.

„Teď, ale časem to ještě využijeme.“

Zaraženě na něj koukám: „Ne,“ odpovím rozhodně, „my žádné další dítě mít nebudeme.“

Je padlej na hlavu nebo co?

„Katie, chápu, že si to momentálně nedokážeš představit, ale…“

„Ne, Andrew, ty nechápeš vůbec nic. Nehodlám si tím znovu procházet. Už nikdy!“ oznámím mu s vražedným důrazem. Jen se na mě bezradně dívá. „Prostě se toho zbav. Rozdej to, vyhoď to, je mi to jedno. Hlavně ať to odsud zmizí,“ nechám ho v obýváku s dvěma plnými taškami a odejdu do ložnice.

Andrew všechny věci a hračky odnesl z bytu a už jsme se o tom nebavili. Za další týden jsem nabrala po fyzické stránce dostatek sil, abych se cítila konečně o něco silnější a zdravější. Alespoň co se tělesné schránky týče. Moje emoce jsou zjevně stále na dovolené, protože mi každý den připadá šedivý a jednotvárný, a nemůže za to jenom to zimní počasí, které panuje za okny.

„Zítra půjdu do práce,“ informuju ho o svém rozhodnutí po večeři.

„Jsi si jistá?“ starostlivě nakrčí čelo.

„Jsem. Potřebuju změnit prostředí a nerada bych, aby se tu opět objevila tvoje matka a říkala mi, jak jsem k ničemu.“

„To tě to pořád štve?“

„Jestli mě štve to naprosté ponížení, kterým jsem si před ní musela projít? Ano, štve mě to.“

„No tak, Katie,“ obejme mě kolem pasu.

„Nech mě, Andrew!“ vymaním se mu ze sevření. „A tu díru už taky konečně zazdi!“ zavolám na něj zlostně z ložnice.

„Ahoj, Katie!“ v Lucyině obličeji se objeví radost z toho, že mě vidí, kterou rychle vystřídá soustrastný pohled. Tohohle jsem se přesně bála. Lítosti.

„Nebudeme o tom mluvit. Jasný?“ odseknu stroze.

„Jasný,“ stáhne se ublíženě zpátky.

„Jak to tu jde?“

„Dobře. Všechno šlape, jak má, ale o tom ti víc řekne Nina. O všechno se tu starala. Je teď u sebe v kanceláři.“

Dojdu do zadní části kavárny, kde se nachází MOJE kancelář.

„Ahoj, Katie. Ráda tě vidím,“ usměje se na mě Nina od počítače.

„Ahoj, jak to tu jde?“ sundám si zimní kabát.

„Dobře. Musela jsem trochu proházet směny kvůli Monice. Onemocněla jí matka, tak se o ni potřebuje starat. Taky… jé, promiň,“ rozpačitě mi uvolní židli, když si všimne, že na to čekám, „trochu jsem se tu zabydlela,“ zardí se rozpaky.

Toho jsem si všimla. Navíc mi přeorganizovala stůl podle sebe a dala si sem fotky svojí rodiny. Evidentně tu trávila hodně času. Místo vděku mám ale pocit, jako by se mě snažila vystrnadit z mého vlastního podniku.

„Co je tohle?“

„Změnili jsme dodavatele.“

„Ale od McCallahana jsem brala kafe od začátku.“

„Výrazně zdražil a Luigi nám udělal mnohem lepší nabídku a za mnohem lepší kafe. Ptala jsem se Andrewa, jestli to můžu změnit a on mi dal volnou ruku,“ řekne na svoji obranu.

Jasně, to jsem si mohla myslet. Jemu je kavárna ukradená. Určitě se na ty nabídky ani nepodíval. Budu to muset všechno projít a překontrolovat. Už teď se děsím, co všechno tu změnila.

„Fajn, podívám se na to. Ty se můžeš vrátit za bar,“ vypoklonkuji ji tím z mé kanceláře, aniž bych se na ni podívala.

„Ehm… dobře,“ sklesle odejde za Lucy.

S Andym se potkáme večer u večeře.

„Jaký byl první den v práci?“ sní sousto špaget.

„K naštvání. Nina udělala spoustu změn, které jsou akorát ke škodě.“

„Opravdu?“ podiví se tomu, „podle zisků to vypadá dobře.“

„Možná kdyby ses nedíval jenom na zisky, ale zajímal se o to, co se tam děje, tak by sis toho všiml!“ naštvaně odnesu talíř do kuchyně.

„Nedojedla jsi.“

„Nemám hlad.“

„Katie, neštvi mě!“

„Ne, to ty mě neštvi! Nebudu se cpát k prasknutí. A neměl jsi právo dávat Nině volnost rozhodovat o mé kavárně!“

„A co jsem měl asi dělat? Vždyť jsi jen ležela a vůbec s nikým nekomunikovala! Musel jsem nějak rozhodnout, pokud jsem nechtěl, abys zkrachovala.“

„Mohl ses o to postarat sám. Času na to máš dost.“

„Chceš na mě vytahovat, že nepracuju?“ vyhrkne dotčeně, „já mám na rozdíl od tebe peněz dost. A když se ti nelíbí, že někdo vede kavárnu líp než ty, tak jsi měla zvednout prdel a jít makat!“

„Nevede kavárnu líp než já!“

„Nenech se vysmát! Možná nerozumím kafi, ale číslům ano. Ta holka je pro tebe dar z nebes. Měla bys jí líbat prdel, ne na ni útočit!“

„Ty se jí budeš zastávat?! To se mi snad zdá!“

„Samozřejmě, že se jí budu zastávat! Zamyslela ses vůbec nad tím, kde na to všechno vzala čas?“

„Cože?“

„Možná kdybys nebyla tolik zahleděná do sebe, tak by sis všimla, že nechala medicíny jenom proto, aby se o kavárnu postarala.“

„Cože? Proč by to dělala?“ naštvání vystřídalo zmatení.

„Co já vím? Zkus se jí na to zeptat!“ tentokrát nasraně třísknul dveřmi ložnice on.

Druhý den jsem si zavolala Ninu do kanceláře.

„Posaď se,“ pokynu jí k židli naproti mně.

V rukách nervózně žmoulá konce rukávů svého trika a pohledem nejistě těká po místnosti. Od kdy se mě moji zaměstnanci bojí?

„Chceš mě vyhodit?“

„Nechci tě vyhodit.“

„Tak jsem něco udělala špatně? Dělala jsem všechno, co bylo v mých silách. Jestli jsem…“

„Ty jsi nechala školy?“ přeruším ten její sebezpytující výlev.

„Zatím jsem ji jenom přerušila. Ještě jsem se nerozhodla, jestli toho chci nechat úplně.“

„Udělala jsi to, aby ses mohla postarat o kavárnu?“

„Ne… ano… tak nějak. Medicínou jsem si nebyla dlouhodobě jistá a starat se o kavárnu mě baví, tak to nějak vyplynulo samo,“ sedí na té židli jako hromádka neštěstí. Nejraději bych ji propleskla, aby se za sebe trochu postavila.

„Dobře. To je vše.“

„To je vše?“

„Ano. Vrať se k práci.“

Momentálně netuším, jak s tou informací naložit, takže si to budu muset promyslet a znovu se podívat na výkazy. Tentokrát bez zášti.

„Nechceš jít se mnou zítra do fitka?“ navrhne mi Andy s nadějí v hlase.

„Nechci,“ odvětím suše.

„Jak to šlo v práci?“

„Dobře. Ohledně Niny jsi měl pravdu,“ skládám vyprané prádlo.

„Jsem rád, že sis to uvědomila.“

Vyrovnám štos triček do skříně.

„Nesnáším, když se hádáme,“ smyslně se ke mně přivine.

„Andrew, musím dodělat to prádlo,“ odbudu ho chladně a vrátím se k čistému prádlu.

Za pár dní jsem Nině nabídla práci na plný úvazek jako provozní kavárny. Nadšeně to přijala. V podstatě jsem jí tak přenechala svoji práci, takže nemám tušení, co budu dělat, ale svým způsobem se mi ulevilo. Od čtrnácti poprvé nemusím pracovat a konečně se tak můžu zamyslet, co od života vlastně chci. Akorát Andymu jsem o tom neřekla. Nevím jistě proč. Asi chci mít čas pro sebe bez toho, aby mě neustále kontroloval, jestli jsem v pořádku. Každý den odejdu do práce jako obvykle a poflakuju se po městě. Bylo by lepší, kdyby venku nemrzlo, ale restaurace a kavárny mají něco do sebe. A když si tam vezmu knížku, utíká to jedna dvě.

Přijdu domů, zrovna když Andy telefonuje. Stojí v obýváku zády ke mně. Nevšiml si mě.

„To určitě,“ pobaveně se zasměje, „tak už na to došlo? Konečně se chceš švagra zbavit?“ poslouchá volajícího, „ne, víš, že už to nedělám. Ale můžu ti dát kontakt na Doriana. Ten je…“

Vzala jsem mu mobil z ruky: „Andrew to bere,“ oznámím suše do telefonu a vrátím ho Andymu, který na mě zmateně civí.

„Cože?“ uvědomí si, že stále telefonuje, „promiň, Hugo, zavolám ti za chvíli,“ zavěsí mu, „co to mělo znamenat? A jak to, že nejsi v práci?“ obrátí svoji pozornost na mě.

„Klidně se k tomu můžeš vrátit. Není důvod, abys to nedělal,“ jdu si do kuchyně nalít džus.

„Jak není důvod? Jasně, tentokrát to nedopadlo, ale není všem dnům konec. Nebudu se k tomu vracet, abych s tím za půl roku zase přestal.“

Nevěřícně na něj zírám: „Děláš si prdel?! Snad jsem ti jasně řekla, že další dítě mít nebudeme!“

„Katie, ještě truchlíš. Chápu to,“ konejšivě mě pohladí po rukách, „ale časem to uvidíš jinak. Až se to všechno usadí, tak…“

„Tak se nic nezmění!“ naštvaně se mu vymaním za sevření. „Žádné. Další. Dítě. Nebude!“ zdůrazním každé slovo, aby to konečně pochopil. „Takže se klidně vrať k práci. Stejně ti to chybí.“

„To jsem nikdy neřekl,“ uraženě se nafoukne.

„To jsi ani nemusel. Poznám to na tobě.“

„Měla bys poznat, že bych radši to dítě.“

„O tomhle se už nebudeme bavit,“ nasraně odejdu do ložnice, „a zazdi konečně tu podělanou díru!“

Večer ležím v posteli a čtu si knížku.

„Co čteš?“ ukážu mu přebal knihy Jako zabít ptáčka, „koukám, že jsi zvolila před spaním lehkou četbu,“ snaží se napětí mezi námi odlehčit humorem. Bezúspěšně. „Katie,“ vezme mi knihu z ruky, „nesnáším, když se hádáme. Nemohli bychom si o tom normálně promluvit?“

„Není o čem mluvit, Andrew,“ v naprostém klidu si vezmu tu knihu zpět.

„V tom případě, jestli se nehádáme…“ vtiskne mi na rameno všeříkající pusu.

„Jsem unavená. Měli bychom jít spát,“ položím knihu na noční stolek, zhasnu lampičku a lehnu si na bok zády k němu. Zklamaně se ode mě odtáhne na svoji stranu postele.

Vím, že se snaží, ale já si po tom všem nedokážu sex ani představit. Pokaždé, když se mě dotkne, tak se moje tělo od něj automaticky oddálí. Nemůžu za to. Prostě to nejde.

„Bylo to moc dobrý,“ pochválí mi Andy večeři, „co si takhle pustit nějaký film?“

„Můžeme.“

„Na co máš náladu?“

„Je mi to jedno, něco vyber.“

Posadíme se na pohovku před televizi se skleničkou vína a sledujeme Lásku nebeskou. Mohlo mě napadnout, že vybere slaďák. Měla jsem něco vybrat já. Třeba Texaský masakr motorovou pilou.

Neuvědomila jsem si, že sedíme každý na opačném konci pohovky, dokud si ke mně nepřisedl blíž a nevzal mě za ruku. Mám nutkání se od něj odtáhnout, ale přemlouvám se, abych to neudělala. Tentokrát už nesmím. Není to k němu fér… jenže mně je to nepříjemné čím dál víc. Celé moje tělo na mě křičí, ať se mě nedotýká. Až to nakonec nevydržím.

„Promiň, jsem unavená. Půjdu si lehnout,“ odejdu do ložnice snažíc nedat na sobě nic znát.

„Katie,“ přijde za mnou, „co se děje?“ starostlivě mě chytí za ramena.

Já jeho dotek prostě nesnesu!

„Nic,“ ustoupím od něj, „jen si musím odpočinout,“ jdu si dát do koupelny sprchu.

„Budu muset na pár dní odjet,“ sdělí mi Andy v sobotu odpoledne.

„Máš práci?“

Sonduju. Netuším, jestli se k tomu vrátil, nebo ne. Poslední dobou spolu moc nekomunikujeme.

„Ne. Laura přestala utíkat. Tak za ní musím do Minsku.“

„To tě to ještě nepustilo?“

„Ne. Musím vás… tě udržet v bezpečí,“ opraví se posmutněle.

„Nech to být, Andy. Honíš se za něčím, co už neexistuje.“

„Možná. Ale pár dní od sebe nám prospěje,“ odejde si zabalit věci.

Mrzí mě, že je kvůli mně nešťastný, ale není to moje chyba. Když umřelo naše dítě, něco ve mně umřelo s ním. Ráda bych opět cítila tu lásku k Andymu jako dřív, ale taky jsem ráda, že necítím vůbec nic. Je to děsivé a uklidňující zároveň.

Andy je pryč už pět dní. Neozval se, neřekl mi, kdy se vrátí, a je mi to jedno. Za jeho nepřítomnosti jsem se uvolnila. Už necítím ten věčný tlak být dobrou ženou. Necítím se špatně z toho, že nechci sex, a jsem ráda, že ho po mně nikdo nevyžaduje. Byla jsem na masáži, na nehtech, nechala jsem si zastřihnout vlasy a dala se na jógu. Je to příjemná změna od toho věčného bojového výcviku. Jsem klidnější, vyrovnanější. Nepotřebuju k životu násilí a adrenalin. Potřebuju zpomalit. Nadechnout se. Zrovna když jsem se protahovala v pozdravu slunci, vešel do bytu Andy.

„Už jsi doma?“

„Byl jsem pryč pět dní,“ zamručí podrážděně.

„Měl jsi špatný let, nebo co?“ snažím se odlehčit atmosféru.

„Let byl v pohodě,“ odhodí na zem svoji cestovní tašku.

„Jak to dopadlo s Laurou? Konečně jsi ukojil svoji touhu po pomstě?“ rýpnu si do něj uštěpačně.

„Ne,“ obrátí do sebe panáka whisky.

„Takže ti nakopala prdel?“ uchechtnu se pobaveně.

„Ne,“ procedí naštvaně přes zaťaté čelisti.

„Tak o co jde? Co se stalo?“

„Málem jsem se s ní vyspal!“ vyjede na mě zlostně.

„Co myslíš tím, že ses s ní málem vyspal?“

„Co bych tím asi myslel? Schylovalo se k tomu, ale na poslední chvíli jsem to utnul!“

„Ty jsi vůl!“

„A cos čekala?! Možná, kdybys mě v jednom kuse neodmítala, tak bych neměl potřebu to hledat někde jinde!“ zakřičí v obraně.

„Nejde mi o to, že ses s někým chtěl vyspat,“ řeknu mu v naprostém klidu, „ale o to, že ses chtěl vyspat s Laurou. Víš, že tě miluje. Není to k ní fér.“

„K NÍ to není fér?!“ vytřeští na mě oči. „A co k tobě?! To tě vůbec neštve, že jsem tě chtěl podvést?“

„Andrew, nejsem blbá. Vím, že máš svoje potřeby. Svým způsobem se to dalo čekat, ale nenapadlo by mě, že to bude s Laurou.“

„A co sis myslela?“ zírá na mě, jako kdybych se dočista zbláznila.

„Nevím. Dřív jsi za sex platil,“ pokrčím rameny.

„To se mi snad zdá!“

„Kam jdeš?“

„Nevím. Nejspíš se s někým vyspat!“ bouchne za sebou vchodovými dveřmi.

No… to moc dobře neproběhlo. Nepochopím, že byl tak blbej a vyjel po Lauře. Copak mu vůbec nedošlo, jak jí tím ubližuje?

V noci mě probudil hluk z vedlejšího bytu. Andrew přišel totálně na šrot a zamířil rovnou tam. Kdyby zazdil tu díru, jak jsem ho žádala, tak bych ten kravál nemusela poslouchat.

Ráno jsem se na něj šla podívat, jestli dýchá. Vytuhnul na starém gauči, kde opilecky chrápe. Položila jsem mu na stůl sklenici pomerančového džusu s prášky na bolest hlavy a šla na hodinu aerobiku.

Když jsem odpoledne přišla domů, zjistila jsem, že si Andrew přestěhoval své věci do vedlejšího bytu. Poprvé jsem ve svém srdci ucítila náznak bolesti, ale odešla stejně rychle jako přišla.

Abych něco udělala s volným časem, rozhodla jsem se zapsat na kurzy mezinárodního obchodu a k tomu se začala učit španělsky. Neptejte se mě, proč zrovna španělsky. Nemám totiž páru. Byl to náhlý popud, o kterém jsem moc nepřemýšlela a ani to nemám v plánu.

Andrew se přestěhoval před týdnem. Čekala bych, že se mi uleví, ale tím, že je hned vedle, tu nastalo podivné vakuum. Jako bychom měli tichou domácnost obřích rozměrů. To napětí je nesnesitelné, proto trávím většinu času v knihovně nebo v nějaké kavárně, kde studuju.

„Dobrý den, paní Myersová,“ pozdraví mě pošťák u vchodu do domu, „mohla byste tohle předat manželovi?“

„Samozřejmě, Dane,“ převezmu si od něj malý balíček.

„Ještě mi to tu podepište… díky, mějte se.“

„Vy taky.“

S hlubokým nádechem zaklepu na Andyho dveře. Nic. Zaklepu hlasitěji. Stále nic. Nejspíš není doma.

Dojdu do ložnice a dírou ve zdi, která je zakrytá plachtou, vejdu dovnitř. Je tu bordel. Všude na zemi jsou láhve od piva a krabičky od jídla. Nedošlo mi, že kuchyň tu je vybouraná, takže si nemůže uvařit. A proč pořád spí na tom starém gauči?

„Co tu děláš?“ ozve se za mnou ledový hlas.

Vypadá děsně. Přestal se holit a kruhy pod jeho očima ho dělají starším.

„Přišel ti balíček,“ položím mu ho na konferenční stolek, „proč spíš na tom gauči?“ nedá mi zvědavost, „vždyť hned vedle máš ložnici, kde…“

„Ne, nechoď tam!“

Otevřela jsem dveře, než mě stihl zarazit. Je to, jako bych dostala ránu pěstí. Duše se mi rozpadla na milion kousků a slzy se mi nezadržitelně hrnou do očí. Je tu všechno. Postýlka, hračky, přebalovací pult. Prostě všechno.

„Říkala jsem ti, že se toho máš zbavit,“ vysoukám ze sebe přes stažené hrdlo.

„Rozhodl jsem se to ignorovat,“ zavře mi dveře před nosem.

„Proč?“

„Ty se s tím vyrovnáváš po svém a já po svém. Teď, prosím, odejdi,“ vypoklonkuje mě chladně.

Nemůžu uvěřit, že si to nechal. Navíc ten pokoj vypadal naprosto dokonale. Nepamatuju si, že bychom ho stihli takhle zabydlet. Bolest v mé hrudi se každou chvíli zvětšuje. Kašlu na to. Musím to jít ze sebe do fitka vymlátit.

Za dva dny jsem našla Andyho, jak zazdívá zeď.

Chtěla jsem to po něm celou dobu, ale teď, když ho vidím, jak tu zeď doslova staví mezi námi, tak mi je z toho smutno.

„Proč teď?“ zeptám se ho přiškrceně.

„Už bylo na čase, nemyslíš?“ tázavě se na mě podívá.

„Chceš rozvod?“

„Říkal jsem ti, že se v naší rodině nerozvádíme,“ odvětí suše s pozorností upřenou na práci.

„Vaši se rozvedli.“

„Nerozvedli se. Jen nejsou spolu… Chceš mě opustit?“

„Slíbila jsem ti, že tě už nikdy neopustím.“

„Dobře,“ tím naše konverzace končí.

2

Netuším, jaký vztah momentálně spolu máme, ale ta zeď nás definitivně rozdělila. Nejspíš skončíme jako dva cizinci žijící vedle sebe. I když to z dlouhodobého hlediska nebude udržitelné. Obzvlášť, když se Andy vrátil k práci nájemného vraha. Poznám to na něm. Sebral se. Dal se do kupy a jeho pohled se zatvrdil. Navíc jsem tu potkala Ricarda. Těžko si chtěl se svým překupníkem zbraní jenom pokecat.

Já stále chodím na jógu, ale dvakrát týdně to proložím výcvikem Krav maga. Boj mě udržuje v kondici ze všeho nejlíp. Můj trenér Gavin je bývalý člen zvláštních jednotek. Je to takový ten typ drsňáka s oholenou hlavou a svaly většími než moje hlava.

„Dnes jsi ve formě,“ skloní mi poklonu.

„Mám hodně energie,“ poskakuju po ringu.

„V tom případě bychom ji z tebe měli vybít,“ pronese dvojsmyslně.

„S radostí ti nakopu zadek,“ dáme se do boje.

„Lepšíš se. I když ty jsi byla dobrá, už když jsi přišla,“ pochválí mě na konci hodiny, „kdo tě učil před tím?“

„Říkala jsem ti to. Učila jsem se sebeobranu ve fitku.“

„A já ti říkal, že nejsem blbej,“ pobaveně se na sebe usmějeme, „fajn, nech si to pro sebe. Ale je ti jasný, že mi to pak rozjíždí představivost na plné obrátky?“

„Jo? A co si představuješ? Že jsem byla nějaká tajná špionka?“

„Napadlo mě to. Schopnosti i vzhled na to máš.“

„Vzhled?“ podivím se tomu.

„Jasně. Špionky musejí být krásné, aby si chlapy snadno omotaly kolem prstu a ti jim pak vyslepičili všechna tajemství.“

„Připadám si jako Mata Hari.“

„Kam ta se na tebe hrabe.“

„Neměl bys mi tak lichotit. Budu se červenat.“

„Červená ti sluší. Navíc… vždycky jsem měl slabost pro vdané ženy,“ pohled mu sklouzne na můj prstýnek. Nervózně jsem si ho překryla druhou rukou. „Potíže v ráji?“

„Ráj už to dávno není.“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Nechci.“

„A chceš utěšit? V tom jsem taky dobrej,“ významně se usměje.

„To je mi jasný. Na kolik klientek tohle zkoušíš?“

„Ty jsi jediná. Fakt.“

„Já taky nejsem blbá.“

„Nech mě tě o tom přesvědčit. Stačí jedna večeře a podlehneš mému kouzlu.“

„Tím jsem si jistá. Nejspíš jsi pod všemi těmi svaly romantický méďa.“

„Rád se tulím,“ přizná s rozpaky, „takže platí? Dáme večeři?“

Je to sympaťák a svým způsobem se mi líbí, ale nemohla bych to Andymu udělat.

„Promiň, Gavine. Z toho nic nebude.“

„Kdyby sis to rozmyslela, tak dej vědět.“

Cestou domů jsem si koupila jídlo u Thajců a těšila se na pořádnou vanu. Samozřejmě jsem se v tělocvičně osprchovala, ale vlasy jsem si nemyla, protože měli rozbitý fén. Sice se blíží jaro, ale s mokrou hlavou venku chodit nehodlám.

„Podržte mi výtah!“ vběhne ke mně mladá blondýna. „Díky!“ vyhrkne zadýchaně.

„Za málo. Jaké patro?“

„Jedu až nahoru.“

„Až nahoru?“ zopakuju překvapeně.

„Ano,“ začne si upravovat dlouhé vlasy.

Tak pojedeme až nahoru. Co na tom, že tam bydlím jenom já a Andy?! Nedá mi to a začnu si ji prohlížet. Boty na jehlách, černé minišaty a rty si právě zvýrazňuje rudou rtěnkou. Je to štětka? Nevypadá lascivně. Sice je vyzývavá, ale takovým tím sexy způsobem. Třeba takhle vypadají prostitutky na úrovni. V tomhle jsem děsně staromódní. Když se řekne šlapka, hned si představím feťačku u krajnice. Možná není děvka. Možná jde Andy na normální rande. Z toho je mi hůř, než kdyby se měl vyspat s děvkou. Sakra, měla jsem si umýt ty vlasy. Nepřipadala bych si vedle ní jako šmudla. Z výtahu nadšeně zamíří k jeho dveřím. Evidentně tu není poprvé. Ale třeba má jen oblíbenou konkubínu. Schválně si dávám na čas, abych viděla, jak na ni zareaguje.

„A… hoj,“ dodá směrem k ní, i když se zaraženě kouká na mě. Nečekal mě tu. Já zas nečekala, že si sem zve holky.

„Čau, Andrew,“ nadšeně ho obejme, „tak můžeme vyrazit? Nebo večeři rovnou přeskočíme?“ smyslně se zavlní v bocích.

Právě se mi zvedl žaludek. Podezřívala bych ho, že to na mě nahrál, abych žárlila, ale to by nesměl mít ve tváři ten provinilý výraz.

„Ne, jdeme se najíst,“ vezme si koženou bundu a zamkne byt.

„Kam půjdeme? Co takhle do indický restaurace? Tam jsme ještě nebyli,“ dveře výtahu umlčí ten její veselý hlas.

Tam jsme ještě nebyli. Takže to není jednorázovka. Mám pocit, jako by mi ta slova bodla nůž přímo do srdce a otočila jím. Parchant jeden! Já se k němu snažím být slušná. S nikým si nic nezačínám. A on mi tahá holky přímo pod nos! Co si o sobě, kurva, myslí?! Jasně, v podstatě jsem mu řekla, aby se vyspal s někým jiným, ale nedala jsem mu svolení najít si přítelkyni! Kdyby šlo jen o sex, tak to překousnu, ale tohle mě uráží! Nasraně vezmu do ruky mobil a napíšu Gavinovi.

Já: Pořád platí to pozvání na večeři?

Gavin: Že váháš!

Já: Sejdeme se za hodinu v té pizzerii kousek od tělocvičny.

Gavin: Budu tam.

Když může randit Andrew, tak já taky!

Gavin je milý, hodný. Chová se ke mně uctivě a nespěchá na mě. Randíme spolu něco přes týden. Nikdy se jím nenechám vyzvednout. Nepotřebuju, aby o něm Andy věděl. Měla bych pak pocit, že s ním chodím jenom na truc, a to by ke Gavinovi nebylo fér.

„Sluší ti to,“ políbí mě na tvář.

„Díky. Na co půjdeme?“ zadívám se na nabídku kina.

„Záleží na tobě. Buď půjdeme na akční se Stathamem, nebo počkáme a za dvacet minut půjdeme na tu komedii s Anistonovou.“

„Beru ten akční.“

„Jsi holka podle mého gusta,“ potěšeně se usměje.

Romantických slaďáren jsem si s Andym užila dost. Víc jich nepotřebuju.

„Líbilo se ti to?“

„Nebylo to špatný, ale pochybuju, že se dá volant utrhnout tak snadno.“

„To nedá,“ pobaveně se zasměje, „tyhle filmy musíš brát spíš jako pohádku.“

„Řekla bych, že tak musíš brát každý film.“

„Na tom něco bude,“ rozhlédne se, jestli něco nejede a potom ruku v ruce přejdeme silnici, „zajdeme si na skleničku?“

„Jasně,“ zapadneme hned do prvního baru, kde vypijeme lahev vína napůl.

„Co kdybychom se přesunuli ke mně?“ navrhne mi s jiskrou v oku.

V puse mi vyschlo a srdce se mi rozbušilo.

„Promiň. Na tenhle krok ještě nejsem připravená,“ rozpačitě sklopím zrak.

„To je v pořádku,“ chytne mě za bradu a políbí, „tak tě alespoň doprovodím domů jako správný džentlmen.“

„Ehm… to je dobrý. Není to odsud daleko,“ snažím se z toho vykroutit.

„Já myslel, že jste s manželem od sebe,“ dojde k nesprávnému závěru, i když pochopitelnému.

„Jsme,“ zatěkám pohledem, „je to složitý.“

Nehodlám mu v jedenáct v noci vysvětlovat, že Andy bydlí v bytě hned vedle mě. Vlastně mu nechci vysvětlovat nic, co se našeho manželství týče.

„Dobře. Nebudu to z tebe dolovat. Ale doprovodím tě. Minimálně k baráku. Hanba by mi nedovolila tě nechat jít samotnou.“

„Víš, že se o sebe dokážu postarat.“

„To vím. Ale moje ego by to neuneslo. Tak pojď už.“

Čím víc jsme se blížili k našemu domu, tím víc jsem byla nervózní. Taky to bylo znát při loučení. Dala jsem mu jen letmou pusu a zbytečně to neprotahovala. Naštěstí jsme na Andyho nenarazili. Vlastně ani nevím, jestli je doma, nebo ne. Možná by mu tu bylo stejně jedno. Zřejmě se posunul dál a já bych měla taky. A Gavin je milý. Mohla bych se posunout s ním.

„Čau, Katie.“

„Nazdar, Luisi. Neviděl jsi Gavina? Měli jsme už začít.“

„Volal, že nepřijde. Asi chřipka nebo co. Mám za něj převzít hodiny. Takže jsem jenom tvůj.“

Je nemocný? Zvláštní, že mi to nedal vědět. No nic, napíšu mu zprávu, abych zjistila, jak mu je a jdu trénovat s Luisem.

Po tréninku jsem našla na svém mobilu zprávu.

Gavin: Promiň, Katie. Bude lepší, když se nebudeme dál scházet.

Cože? On mi dal kopačky přes esemesku?! Okamžitě mu volám, ale nezvedá to. Se mnou se nikdo nebude rozcházet po telefonu! Rychle se osprchuju, vyfénuju vlasy a zamířím si to rovnou k němu. Teď jsem ráda, že si jednou zapomněl peněženku, takže vím, kde bydlí. Na zvonek u vchodových dveří nereaguje, proto jsem si počkala, až někdo vyjde a proklouzla do budovy.

„Gavine!“ zabuším mu na dveře. „No tak, Gavine, otevři!“ zabuším znovu.

Pohla se klika u dveří. Chtěla jsem začít ječet, ale pohled na něj mě totálně odzbrojil. Tvář má fialovou a nateklou, takže na jedno oko určitě nevidí, dva vyražené zuby a obě ruce má po lokte v sádře. Vypadá, jako by ho přejel náklaďák. Divím se, že byl vůbec schopný mi ty dveře otevřít.

„Proboha, Gavine! Co se ti stalo?“ chci jít k němu, ale o krok ustoupí a nepatrně přivře dveře, čímž mi dá najevo, že si nepřeje, abych šla dovnitř.

„Promiň, Katie, ale jasně mi řekl, abych se k tobě nepřibližoval,“ není schopný se na mě ani podívat.

Je z něj hromádka neštěstí. Chlap jako hora se mi tu nejspíš rozbrečí. A může za to Andy!

„Moc mě to mrzí, Gavine. Napravím to. Zajistím, aby tě nechal na pokoji.“

„Jsi milá holka, Katie. Ale zabít se kvůli tobě nenechám. Promiň,“ zavře mi dveře před nosem.

JÁ ANDYHO ZABIJU!!!

Vystřelila jsem odtamtud rychlostí blesku a zamířila rovnou domů. Během cesty ve mně vztek ještě vzkypěl, takže jsem byla schopná rozkopnout mu dveře od bytu. Hněv mi evidentně dává nadlidskou sílu. Andrew poplašeně vyskočil z podlahy, na které seděl, zatímco ta jeho nádhera se napřímila na gauči. Podle krabiček od čínského jídla ležících na stole jsem je zřejmě vyrušila při večeři.

„TY HAJZLE!“ v mžiku k němu přiskočím a dám mu pěstí.

„Co, sakra, blbneš?“ vyškrábe se zděšeně blondýna na nohy.

„Vypadni!“

„Já nikam nejdu! Kdo si, sakra, myslíš, že jsi?!“

„Jeho žena!“

„Ty jsi ženatý?“

On jí to neřekl???

Podívám se mu na ruku a… „Kde máš, do prdele, prstýnek?!“

„Na co bych ho nosil? Dávno spolu nejsme!“ vystartuje Andy naštvaně.

„Kreténe!“ dám mu facku div mi neuletěla ruka.

„Hele, nechce s tebou být. Tak se s tím smiř,“ odsekne bloncka bojovně.

„Ne, Judy, nepleť… sakra,“ vydechnul Andy frustrovaně, když jsem jí knokautovala k zemi, „jsi v pohodě?“ pomáhá jí na nohy.

„Jasně, že ne!“ zavříská na něj. „Přerazila mi nos!“ snaží se rukou zastavit krvácení. K mému potěšení marně.

„Řekla jsem ti, ať vypadneš!“ připomenu jí vražedně.

„Ty nejsi normální! Není divu, že tě nechal!“

„Ne, Katie!“ chytí mě Andy dřív, než jí stihnu zakroutit krkem.

„Sakra, pusť mě!“ snažím se k ní dostat, abych jí zmalovala ten její ksicht.

„Judy, radši bys měla jít.“

„Nepovídej!“ zahuhlá sarkasticky. „Tohle mi pořádně vynahradíš!“

„Já ti dám, že ti to vynahradí!“ vztekle se zmítám v Andyho sevření. „Ty jedna čubko, ještě se k němu přiblížíš a zabiju tě! Slyšíš, zabiju!“

„Ozvi se mi, až se té magorky zbavíš,“ odejde z bytu s naprostým pohrdáním.

„Tak, sakra, pusť mě!“ Uvolní stisk, díky čemuž jsem opět volná.

„Co tady, kruci, děláš? Nemůžeš mi sem jen tak vtrhnout a začít mlátit okolo sebe!“

„Když ty můžeš mlátit Gavina, tak já můžu mlátit tu tvoji nádheru!“

„V tom je rozdíl. Já ti nikdy nedal svolení, abys spala s někým jiným.“

„Děláš si ze mě prdel? To, jestli s někým spím, je moje věc!“

„To teda není! Jsi moje manželka!“ na krku mu vyskočí zlostná žíla.

„Fakt? Neříkal jsi před chvílí, že už spolu dávno nejsme?“

„Neobracej to proti mně!“

„Klidně budu. Ty jsi tady ten padouch, ne já!“

„Já jsem padouch? Já se jak krypl měsíce snažil, abych to mezi námi napravil! To ty jsi to vzdala!“

„Tohle sem netahej! Bavíme se tu o tom, že jsi Gavinovi zpřerážel ruce a div ho neoslepil!“

Když nad tím tak přemýšlím, tak Andy na sobě nemá jediné škrábnutí. Když nepočítám ty rány ode mě. To na něj zaútočil ze zálohy, nebo je až tak dobrý?

„Nemá šahat na to, co je moje!“

„Co je tvoje?! Já ti nepatřím!“

„Dokud jsi moje žena, tak mi patříš!“

„Jsme snad v patnáctém století? Mám svoje práva!“

„Ne, nemáš! Pokud se pamatuju, tak jsi sex nechtěla, tak ho taky nebudeš mít!“

„To je vážně dospělý!“ utrousím sarkasticky. „Jak si to jako představuješ? Já budu celý život na suchu, zatímco ty si tady budeš píchat patnáctky?!“

„Je jí dvaadvacet.“

„Věk není zrovna to, co by mě na tom štvalo.“

„Nevím, proč tě to vůbec štve? Sama jsi mi řekla, ať se vyspím s někým jiným!“

„Jo, ať se s někým vyspíš! Ale neřekla jsem ti, ať mi ji vodíš pod nos a už vůbec ne, aby sis s ní začal vztah!“

„A proč ne? Já jsem rád ve vztahu!“

„A odkdy? Pokud se dobře pamatuju, tak jsi šukal s děvkama a Laurou!“

„Jenže pak jsem potkal tebe!“

„Zjevně to se mnou nebylo nic extra, když sis za mě našel tak rychle náhradu! A ještě takovou pipku!“ protočím oči v sloup.

„Judy možná není dokonalá, ale aspoň mě má ráda,“ řekne ublíženě.

„Nenech se vysmát! Ta si na tobě hojí tatínkovský komplex. Za chvilku ji omrzíš a vymění tě za nějakého jiného idiota.“

„Do té doby si s ní ale pořádně užiju!“ vypálí uštěpačně.

„Hajzle!“ zaútočím na něj, ale zkroutí mi ruku, otočí si mě k sobě zády a pevně mě sevře.

„No tak, snaž se víc,“ vysměje se mi do ucha.

Chtěla jsem mu dát hlavičku, ale ta se nepovedla, tak jsem ho nakopla do holeně a následně mu dala loktem do žeber.

„Máš větší páru, než se pamatuju.“

„Od Gavina jsem se přiučila hodně věcí,“ řeknu naschvál dvojsmyslně.

Celý brunátný mě chytil pod krkem a přišpendlil ke zdi.

„Už se tě nikdo nedotkne, jasný?! Jinak neskončí jenom se zlámanýma rukama!“

„Hm.“

„Ne.“