Indy Sky, Smolař

Série Zlomení zamilovaní 2

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © Zuzana V. ©Indy Sky

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2024 Indy Sky

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

epub: ISBN 978-80-53012-27-0

Print: ISBN 978-80-53012-28-7

Smolař

Série Zlomení zamilovaní 2

Indy Sky

Prolog

SOS

„Leo, já nepotřebuju sekretářku nebo asistentku. Já potřebuju otroka!“

Lea, vedoucí HR oddělení její firmy Gloria, si pěstěným prsteníčkem posunula brýle na kořeni nosu a skeptickým pohledem propalovala strůjkyni těchto slov.

„Jasně, přesně tohle do toho inzerátu napíšu. Hledáme otroka. Jste-li na tom tak blbě, že váš život nemá jakýkoli smysl, hlaste se u Leonardy Cookové.“

Ivy nasála tak silně, až ji závan vzduchu bacil do stěn v hrdle. V duchu napočítala do pěti, na víc číslic neměla trpělivost.

„Leo, zatraceně! Všechno mi padá na hlavu. Moje mozkovna už dávno přesáhla veškerý svý kapacity. Absolutně netuším, jaký schůzky mám mít dneska na programu, nemám vůbec tucha, jakou kolekci zítra vypouštíme a jsem tak zmagořená, že jsem si oholila jen jedno podpaží a netuším, jestli jsem si ráno vůbec vyčistila zuby, proto pro sichr žvejkám tři žvejkačky najednou!“

Pak se zase zhluboka nadechla a pokračovala: „Bude to můj stín, bude mi hlídat kalendář, jezdit na pochůzky, nosit obědy, šeptat uklidňující slůvka do ucha, dělat zápisy ze schůzek, plnit ledničku, prostě všechno! A víš, co na tom bude nejlepší…?“ a začala po těch slovech psát na lepící papírek číslice.

„… že za tuhle částku to ten jedinec bude dělat víc než ochotně!“ a nalepila papírek s měsíční mzdou na rozepsanou stránku v Leině diáři.

Bezcitná personalistka protočila oči nad její dramatičností, ovšem potom se podívala na uvedené numero, a trochu obměkčila tvrdé rysy.

„Holku, nebo kluka?“

„Je mi to jedno. Jedinou podmínkou je aspoň nějaká kvalifikace, však ty víš…“

Lea si důležitě naškrábala něco do posvátného notesu se zlatými deskami a následně se bez zeptání zvedla a na vysokých podpatcích odklapávala z její kanceláře. Když se dotkla kliky, otočila se zpět a rozloučila se slovy: „Ještě dneska to vyvěsím na internet, ale nic ti neslibuju. Takovou práci by i za ty prachy dobrovolně přijal jen debil.“

A přece se jeden takovej našel…

Kapitola 01

Šťastné třicátiny

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Hodně štěstí, zdraví! Hodně štěstí, zdraví! Hodně štěstí, milá Sally, hodně štěstí, zdraví!“ ozývalo se ze zahrady sborovým zpěvem.

Někdo zpíval skutečně talentovaně, třeba taková Nala, nejmladší Joelova sestra, byla hotová Superstar. Chyběl jen porotcův bzučák, aby prošla do finále pěvecké soutěže.

Ale Ben, Joelův táta, to byla jiná kategorie. Ten člověk absolutně postrádal hudební sluch a aby dostál svému příjmení, Snake, podivně u zpěvu protahoval sykavky. Znělo to, jako by někdo mučil hada na skřipci.

Nedalo se to poslouchat, nedalo…

A nedalo se to poslouchat ani po další sloce, kdy se k árii přidala i Šťabajzna, uřvaná husky, kterou si vzal Joel a Sally pod křídla někdy před rokem a pojmenovali ji podle nejšmrncovnější doktorky z lékařského seriálu M*A*S*H.

Šťabajzna vyla a vytahovala tóny tak vysoko, že tím určitě vyhnala všechna lesní zvířata v okolí do jiného kraje.

„Vy jste úžasný. Já nemám slov… Moc vám všem děkuju,“ se slzami v očích pronesla ke skandující sebrance oslavenkyně Sally.

Ivy si pomyslela, že možná nepláče dojetím, ale utrpením z toho pěveckého výstupu…

Její kamarádka, čerstvá třicátnice, přetékala dojetím a aby uvolnila emotivní nával, vplula do náruče svého miláčka, který měl už prozřetelně připravenou hruď na tulení. Sally si i po třech letech stále zvykala na to, že je milována, a to nejen partnerem, ale i jeho rodinou a novými přáteli.

Stala se z ní ubrečená holka. Ale takové emoce jí slušely, protože rozehřívaly její, dříve tolik osamocené, srdíčko.

Když zpěvné blahopřání utichlo a lesní fauna si konečně oddychla, nastal čas na předávání darů.

„Všechno nejlepší, ty zahradnice. Ať jsi nadále šťastná, zdravá a užíváš si života na samotě,“ popřála oslavenkyni Ivy, když se na ni konečně dostala řada.

„Já mám takovou radost, že jsi přijela! Moc ti děkuju.“

„Snad si nemyslíš, že bych si tohle nechala ujít? Navíc mám mega drb, který jsem ti chtěla říct osobně, tak až oslava upadne, pokecáme, jo?“

„Drb? Tak to vybal hned!“

Sally, převtělená drbna Keliška, na samotě s nikým moc nepoplkala, proto byla vděčná za jakékoli klevety.

„Nene, až potom. Ale teď…“ trvala na svém Ivy a předala Sally květinovou dárkovou tašku, na kterou se kamarádka vrhla jako vlk na ovečku.

„Aaa, copak to tady máme?!“

Chvíli na doličný předmět mžourala a snažila se rozluštit, co to vlastně držela v rukou. Když došlo na prozření, jako by se jí nad hlavou rozsvítila žárovička.

„To je… to je… tak krásný!“

Byla to sada per.

„Abys měla čím psát autogramy, ty naše hvězdo!“ usmála se Ivy.

Sally totiž nedávno vydala vlastní knížku na téma komiksů a okamžitě se z ní stal bestseller. Kdo by si kdy pomyslel, že na dědině obklopené lesy se skrýval takový talent…

Když o pár hodin později usedly po bujaré oslavě pod pergolou na lehátku, Sally už to nevydržela: „Sem s tím drbem, sakra už! Celej den na to myslím!“

„Ještě mě nech chvilku pokochat.“

Než spustí o jistém záporákovi, chtěla si ještě užít jeden lok vína a pohled na tu omamnou krajinu. Nad špicemi borovic planulo zapadající slunce a ten prstenec rozmanitých barev Ivy přímo hypnotizoval.

Bylo téměř léto a teplota už byla tak akorát, aby člověk zvládl být venku i večer. I když zatím to přece jen chtělo chlupatou deku, kterou jí deková maniačka Sally s radostí poskytla.

„Už?“ vyzvídala Sally.

„A pak, že já jsem ta netrpělivá!“

„Ty jsi vystresovaná. To je rozdíl.“

„O tom se asi nebudu přít,“ souhlasila Ivy.

„Ten drb?“

„Mě z tebe picne…“

Ivy se chystala vychrlit ultra peprnou novinku, ale přerušil ji hlasitý smích v pozadí. Joel a jeho otec se něčemu řehtali tak upřímně a bezprostředně, až se tomu musela sama začít smát. Řetězová reakce zajistila, že se rozesmála i Sally a spustila svůj ikonický chrochtot, jak to pojmenoval Joel.

Do toho začal tříletý sedmnáctikilový House štěkat, Šťabajzna pošahaně výt a stařičká fenka Quinnová bez mrknutí oka spala vedle Sally na malém sofa.

Chvíli tedy trvalo, než se všichni a všechno kolem uklidnilo.

„Tak a teď ten drb?“ vypálila zase Sally. Byla neskutečně urputná. Připomínala Ivy bachaře.

„Jo! Jdu na to… Mona to vzdala.“

Mona byla její poslední asistentka ve zkušebce. Ivy už si ani nevybavovala kolikátá byla. Uplynul totiž čtvrt rok, co začala pátrat po své pravé ruce. Na té pozici se vystřídalo snad deset lidí. Holky, kluci… talentovaní i nezkušení… nikdo ale neprošel dál než zkušebkou.

Ivy si připadala jako Miranda z Ďábel nosí Pradu. Přitom byla běžně vyrovnaný člověk plný pochopení. Ale neustálý stres dělal hodně, a její povaha se přetáčela na stranu megery.

Navíc to byla náročná činnost a bylo potřeba jí věnovat celou duši a nikdo to nevydržel dýl než dva týdny, případně musela sama toho či onoho jedince propustit, protože neplnil své povinnosti dostatečně, či se projevilo, že jeho kvalifikace byla jen vymyšlená, jak už to v životopisech bývalo běžné.

A propouštění lidí jí bylo šíleně proti srsti. Byla to nejhorší část její práce. Nenáviděla to z celé své duše.

„Aha… To mě mrzí. Ale to teda není žádný terno. Čekala jsem něco lepšího…“

„To taky nebyl ten drb s velkým D.“

„No tak, sem s ním, sem s ním!“

Zhluboka se nadechla a chystala se otevřít bránu pekelnou a vypustit na povrch ďábla, který před několika lety úřadoval v Sallyině životě.

„Na tu pozici nám skoro už vůbec nechodí žádný odezvy. Nikdo to nechce dělat a ten inzerát jsme vystavili tolikrát, že se nám v komentářích pod ním už lidi smějou. Čekám jen na moment, kdy z něj někdo udělá meme. Ale…“ a dopřála vyprávění dramatickou pauzu.

„Ale…?“ valila oči Sally a ohlodávala si spodní ret natolik, až se z něj odchlípla malá šupinka.

„Ale… včera se na tu práci přihlásil někdo… no… nám známý.“

Sallyina obočí vystřelila až k linii tmavých vlasů.

„Kdopak, kdopak?“

„Ani nevím, jestli ti to mám vlastně říkat.“

„Vybal to!“

„Josh.“

„Josh? Jakej… Počkej, Josh? Ten sráč Josh? Holobrada? No do pr… de… le!“ zařvala Sally do zrovna tichého momentu, kdy doma nikdo ani nemukal.

Její hlas by probudil i jedince v kómatu, natož pak rodinu v obýváku.

Následně bylo slyšet kroky, otevírání dveří na terasu a prostor mezi oběma lehátky zaplnil pán domu.

„Sally? Co se děje?!“ při těch slovech k ní poklekl a dlaní ji pohladil po rameni.

Ivy se to gesto moc líbilo.

Joel se tu zjevil jako drakobijec chránící svou princeznu. Ivy až bodlo u srdce, že neměla nikoho, kdo by stejně tak přiběhl v obavách o ni.

„Řeknu ti to, až zjistím víc. Nic se neděje, jen drbeme. Neboj, neboj a jdi se zpátky bavit s rodinou, jo?“ snažila se Sally napravit svou výbušnou reakci a uklidnit svého drahého, že není nic a nikdo, s kým by se měl poprat.

„Určitě, zlatíčko?“ pohladil ji po polodlouhých vlasech v pleteném copánku a jeho starostlivost byla tak sladká, že by z toho mohl kdekdo dostat cukrovku.

Ivy zvažovala, že by se možná mohla porozhlédnout v nějaké seznamce. Začínala cítit potřebu být takto opečovávána.

„Určitě. Všechno je v pohodě. Miluju tě.“

V odpověď jí mlasknul na ústa pusu a trochu belhavým lihovým krokem se odporoučel zpět do obývacího pokoje.

„Josh Fonds? Fakt tenhle Josh?“ prskala Sally při vyslovování jména člověka, který se postaral o to, aby přišla o svou zbožňovanou práci v módní společnosti Showline.

„Jo. Přesně tenhle Josh.“

„No já se poseru…“

„A řeknu ti, na tu pozici se hlásily opravdu různé existence, ale to, co předvedl on v motivačním dopise… ten chlap musí bejt naprosto zoufalej!“

Josh v e-mailu žadonil, sliboval, kál se. Dobře si byl vědom, komu psal o práci. Glory, její firma, na tom byla tak dobře, že Sallyinu původní společnost, s Joshem včele, zadupala do země za necelý rok a půl. Značka Showline padla a Joshovo jméno se v jejich odvětví dostalo na první příčku v pomluvách. Josh se v módním odvětví stal vyvrhelem a loserem.

„Ivy, já jsem z toho úplně rozsekaná.“

„Stejně tak já. Ale očividně ví, kdo jsem a že spolu kamarádíme. Asi se mu nedaří najít jinou práci, proto to zkouší u nás, asi aby zůstal v oboru, nebo já nevím proč…“ kroutila u toho hlavou, která se jí po ovínění už trochu motala.

Ivy se zahleděla na Sally, a bylo jí jasné, že její kámoška něco tuší. Úplně slyšela vrzání ozubených koleček v její škodolibé mysli.

„Sally?“

Nic…

Zuby se kousala do tváře zevnitř, oči zúžené jako šelma před skokem na kořist.

„Ehm, Sally?“

Bez reakce…

Sally zarývala nehty do dřevěného opěradla lenošky. V očích výraz šílence, co plánoval atentát.

„Svět volá Sally, je přítomna?“ zavolala a zamávala rukou před Sallyinýma očima, které byly pořád v módu vražedného plánování.

„Jo! A něco mě napadlo!“ A že to byl nápad…

Byl to nápad, co v sobě nesl plán odvety. Vendetu natolik ukrutnou, že se o ní budou v příštím tisíciletí pět ódy.

Chudák Josh… Holt si to pekelně posral už v prvním dějství.

Kapitola 02

Ve spárech chudoby

Padl na nejhlubší dno.

„Dno je odrazový můstek. Cesta ze dna totiž vždycky vede jen nahoru,“ říkávala často jeho babička.

Přemýšlel, jestli dno mohlo mít i sklep…

Stala se z něj absolutně bídná existence. Mohl by si založit kurzy na vzdělávání Jak si podělat život.

Vlastně ještě líp. Jak si podělat život na několik let dopředu.

Už viděl ty reklamní slogany: „Jak docílit sebedestrukce za jeden měsíc?! Učíme se s Joshem Fondsem.“

Neměl žádný prachy. Jeho peněženka byla tak prázdná, že vypadala jako nově koupená a zůstatky na platebních kartách se nebezpečně přibližovaly k mínusovým cifrám. Peníze, co se mu s největším úsilím podařilo vydělat na náhodných přivýdělcích, mu hned při přistání na účtu už neříkaly pane. Co vydělal, to padlo na dluhy, které snad neměly konce.

Živořil tím nejnehoráznějším způsobem. Jeho pobyt na tomhle světě by se dal nazvat jako nedobrovolný minimalismus. Desetkrát se musel rozmyslet, než si něco koupil. Žil tím nejskromnějším způsobem, jakým se žít dalo. Himalájští mnichové byli proti němu rozhazovační shopaholici. Auto prodal už dávno. Kam se dalo, tam jel na staré skládačce. Bytu se musel kvůli neplacení nájmu vzdát před čtyřmi měsíci. Elektronické vymoženosti skončily v bazaru stejně tak jako nábytek a jiné cennosti.

A teď bydlel ve staré chatě u lesa, kde oprsklí zajíci dávali dobrou noc a kde mu ty ušatý bestie kradly ze záhonů mrkev. Nejradši by je všechny postřílel a udělal si je na česneku. Dokonce jednou z hladu i zvažoval, že by si na ně vyrobil past a lapal je do ní, ale představa, jak je stahuje z kůže a porcuje… na to neměl žaludek… zatím.

Čas ukáže, kam až ho hlad dožene… Pomyslel si, když se zakusoval do krajíce gumovýho chleba s taveňákem, přesněji řečeno s jedním trojúhelníčkem taveného sýra. Říkal si, že ty trojhránky dělali menší a menší, protože sýr pokryl krajíc jen průhlednou vrstvičkou. Ale víc kusů si dovolit namazat nemohl.

Svou ubohou hostinu zapíjel obyčejnou vodou a málem slzel, jakou měl chuť na pořádný silný kafe. Ale kafe bylo drahý. O něm si mohl nechat jen zdát.

Když znechuceně dožvýkal snídani, která krom okoralého chleba byla cítit po zoufalství, pustil se do kontroly e-mailů. Spam, spam, odmítnutí, spam, odmítnutí, hrozby exekucí, spam.

Tak to by byla elektronická pošta…

Loknul si vody a povzbuzen H2O se pustil do obhlídky nových pracovních příležitostí.

Bylo tam prd.

Za poslední týden se vyskytla jen jedna nabídka práce, která ho zaujala a zároveň nabízela mzdu, která by mu dokázala vytrhnout aspoň maličký trn z paty, ale odmítnutí na jeho poptávku před chvilkou našel v e-mailové schránce…

Josh zíral na obrazovku starého notebooku, který vypadal, že by každou chvílí mohl vydechnout naposledy. Minimálně takové vydával zvuky.

Přemýšlel, jestli by neměl začít uvažovat o kariéře profesionálního losera. V tom by bezpochyby exceloval. Kde takové lidi asi najímají…

S povzdechem zavřel laptop a podíval se z okna. Venku poskakovaly ty prokletý zubatý potvory a jako by se mu vysmívali: „My jsme se nasnídali královsky!“

Byl tak zoufalý, že dokonce spolkl veškerou svou hrdost, byť ho bohužel moc nenasytila, a poptal před čtrnácti dny pracovní pozici asistenta v Glorii. Kde jsou ty časy, kdy se s Lincolnem popadali za břicho smíchy, když jim Amanda, jeho tehdejší známost z HR, oznámila, že Ivy, mladá referentka prodeje, co u nich dala ještě ve zkušebce výpověď, založila ve spolupráci se Sally novou módní firmu. Tehdy to považovali za vtip roku, teď to zpětně vypadalo spíš jako proroctví jeho pádu. Ivy teď vládla módnímu impériu a on se dožadoval stát se jejím poskokem.

Nebýt extrémní nouze peněz, nikdy by se nesnížil tak hluboko, aby se hlásil o takovou pozici. Jeho ego řvalo jako zraněný zvíře, ale hlad a hrozba bankrotu byly silnější. Nabízená mzda byla natolik vysoká, že se jeho ego rozhodlo vzít dovolenou. Navíc by zůstal ve světě módy, a v tom byl dobrej. Aspoň v něčem, utěšoval se.

Jen neuměl být šéf.

Byl výborný organizátor a analytik. A věděl, co bylo v módní branži potřeba, ale až pozdě zjistil, že pozice výkonného ředitele nebyla pro něho tou pravou kariérní příčkou. Nejen, že v té roli totálně selhal, ale zároveň ho nebavila, a co hůř… jeho bezhlavé vedení způsobilo hromadné výpovědi a bez lidí se společnost budovala dost blbě…

Doteď cítil bolestnou pachuť v puse, když si neochotně přiznal, že byl jedním z hlavních důvodů, proč firma Showline přišla na buben. A ta pachuť byla silnější než arabská káva. A už byl zase u toho kafe… co by za jeden šálek dal…

A jelikož fashion sféra byla jedna velká drbárna, o jeho fiasku se dozvěděli úplně všichni.

Někdy si říkal, že i ta prodavačka v místním malém obuvnictví věděla o jeho bídné pověsti. Představoval si, jak si šeptala se zákaznicí za jeho zády: „To je ten Josh, co položil Showline, ten módní korporát!“

Jeho jméno se stalo synonymem pro neúspěch ve vyšším managementu. Demotivovaně se podíval na svůj životopis. Bylo to jako číst kariérní nekrolog. Nemohl na to koukat, proto ukončil sebemrskačství a své curriculum vitae zavřel.

Nejradši by si dal panáka a pořádně se ožral… zase… ale na chlast mu došly peníze asi někdy před čtyřmi měsíci. Jeho játra si sice oddechla, ale mozek toužil po alkoholovém oblbnutí. Místo toho do sebe kopl lok vytříbené kohoutkové, sebral z kuchyňské linky termosku s tím nejlevnějším čajem, do které dal led, aby si vytvořil Ice Tea, z věšáku na chodbě popadl kšiltovku, která pamatovala lepší časy, nasadil si pás se zahradnickým nářadím a za zvuku vrzání starých dveří se přesunul na zahradu.

Nasadil si čepici kšiltem dozadu, protože nesnášel, jak mu kšilt clonil výhled, ale trpěl na úpaly, a tak se chtěl alespoň takhle před sluncem chránit. Vypadal trochu jako rapper, který se rozhodl uspořádat koncert mezi sazenicemi.

Dneska to vypadalo na pekelně žhavý den. Byl první týden letních prázdnin a připadal si jako na Sahaře. Mít slepice, mohl by si na silnici usmažit volský oko. Ale poslední vajíčko mu došlo předevčírem.

Doufal, že už brzy zaprší, protože dešťovka, kterou měl nachytanou z okapu v sudu, mu pomalu začínala docházet. Představa, že by musel zalívat záhony vodou z vodovodu ho děsila na nejvyšší míru. Nedoplatil by se za vodu. Už teď možná neměl na příští zálohy a bál se, že vodárny pošlou komando, které mu ucpe vodovodní trubky.

„Zloději podělaný!“ zanadával si, když si všimnul, jak z řady maličkých rostoucích mrkviček zase pár kusů zmizelo. Asi se nakonec fakt podívá na nějaký tutoriály, jak chytit zajíce a pak s ním na pekáč…

Z visuté venkovní skříňky vytáhl plastový box, jehož průhledné strany odhalovaly desítky papírových pytlíků s nejrůznějšími semínky zeleniny. Každý sáček sliboval jiný příběh budoucí úrody, tedy svačiny.

Popadl rýč a pustil se do tvorby dalšího záhonu v řadě.

„Aspoň dvakrát půdu obrátit,“ nabádala ho babička, jejíž slova mu drnčela v hlavě stejně jako zvuk rýče, který se zarazil do suché země.

Zabodával rýč do zeminy a vybíjel si na té nebohé hlíně veškerý svůj vztek. Ani se nenadál a bylo hotovo. Dlaně ho pálily od staré dřevěné rukojeti a byl si jistý, že si večer z rukou zase vytáhne nejednu třísku. Mozoly na jeho kdysi hladkých dlaních byly dalším symbolem jeho pádu.

Když se zahradničením začínal, tak to po prvních pěti zabodnutích rýče málem vzdal, ale vidina zeleniny zdarma ho nakonec hnala dopředu. Teď se cítil jako skutečný zahradník, i když jeho znalosti byly stále spíše na úrovni začátečníka. Pomocí hrábí si vytvořil rovné řádky a pak semínko po semínku v pravidelných rozestupech pokládal.

„Nesmíš je tam nasypat jak barbar. Musíš být trpělivý. Ředkvičky nesmí být moc nahusto,“ vyvstala mu v hlavě další z babiččiných rad.

Ta slova v jeho mysli zněla jako hlas zahradnického guru. Dokonce ho v myšlenkách slýchával mysticky ozvěnovitě.

Když o hodinu později zaléval své dva nové záhony ředkví a hrášku, bylo mu celkem příjemně na duhu. Titěrná práce na zahradě měla něco do sebe a soustředění na kuličku za kuličkou mu dostatečně zaneprázdnilo hlavu natolik, aby nemyslel na to, jak zaplatí příští měsíc všechny výdaje.

Bylo to jako meditace, jen místo mantry opakoval: „Hrášek, ředkvička, hrášek, ředkvička.“

Nebyl línej, zkoušel i jiné pracovní pozice, ale nabídek práce nebylo tolik a když už se mu podařilo vnutit se na pracovní pohovor, tak ho dokonce odmítali za vysokou kvalifikovanost, když se třeba hlásil do skladu. Jeho diplom z prestižní ekonomické školy byl v těchto situacích spíš přítěží než výhodou. Naopak, na vyšších postech ho nechtěli, protože si zjistili, co byl za břídila, který potopil úspěšnou módní značku, a taky ho poslali do háje. Ani na pitomou brigádu ho nikde nechtěli. Dávali radši přednost studentům…

Jen sem tam našel něco jednorázovýho na přivýdělek.

Josh si povzdechl a podíval se na špinavé dlaně. Z reprezentativních rukou nezbylo nic, teď měl pod nehty hlínu a na článcích prstů mozoly.

„Joshi! Koukej, co pro tebe mám!“ vytrhla ho z depresivních myšlenek Marta, jedna ze seniorních chatařek v okolí.

„Marto, ahoj, jak se máš?“ přešel k dřevěnému plůtku, jehož stav mu napověděl, že by s ním měl taky něco udělat.

Stará paní držela v rukou papírový talířek, který byl překrytý papírovou utěrkou. To muselo znamenat jediný… jídlo! Nesla mu něco k jídlu. Ať už to bylo cokoli, cítil se jako by měl narozeniny.

„Mám se báječně. Díky za optání. Ráno jsme dorazili. Jsme tu na tři noci i s celou dceřinou rodinou,“ vysvětlovala Marta s úsměvem. „Potřebovali jsme nějak zabavit prcky, tak jsme je nechali sklidit rybíz a olalá! Upekli jsme z něj dva plechy bublaniny. Vím, že ty sladký rád, tak ti nesu vejslužku,“ a při těch slovech demonstrativně svou vrásčitou rukou zvedla kryt z papírového ubrousku.

Málem odpadl radostí.

Na papírovém talířku se v plné kráse vrstvilo pět kusů nadýchané buchty, posypané bohatou vrstvou moučkovýho cukru. Nejradši by vděčností bulel a líbal Martě nohy, ale nechtěl před ní dát najevo, jak bídně na tom se svým životem je.

Důchodkyně bývala kamarádkou jeho nedávno zesnulé babičky a hanba by ho fackovala, kdyby se dozvěděla o jeho stavu. Nakukal jí, že se dal na práci z domu a že si chtěl užít nějaký čas na čerstvém vzduchu mimo město.

„Marto, no… to mockrát děkuju. Tvojí bublaninou nepohrdnu,“ a převzal si od ní talířek trochu víc hladově, než by si přál, až z toho jeden kousek upadl na zem.

„Jejdanánku!“ vykřikla stará paní a už už chtěla ohýbat svůj křupavý hřbet, ale předběhl ji, prostrčil ruku děravým plotem a sladký dezert uchvátil do svých spárů. Pohyboval se rychlostí blesku, jako by šlo o život. A v jistém smyslu šlo…

„Krize zažehnána. Mám ji!“ zavolal s úlevou v hlase.

„Tak si pochutnej a stav se klidně někdy na kafíčko,“ usmála se Marta.

Ani netušila, co s ním pomyšlení na šálek kafe dělalo. Jeho chuťové pohárky burcovaly na poplach. Zvažoval, jak moc trapný by bylo, kdyby se jí na kávu vetřel hned. Vyhlídka to byla lákavě lahodná, ale nakonec se rozhodl uchovat alespoň špetku důstojnosti. Rozloučil se se stařenkou a jen co zmizela za zatáčkou, tak si onu spadlou buchtu narval do pusy s takovou nenasytností, že mu bylo jedno, že na ní ulpívalo pár bodlinek jehličí a stéblo trávy.

I s tím přírodním kořením chutnala jako kousek nebe. Ani polknout nemohl, jak měl pusu nacpanou moučníkovým blahem. Musel vypadat naprosto směšně. Cítil, jak mu cukr vykreslil okolo rtů bílý obrys. Ani miligram nemohl padnout na zbyt, proto si pusu důkladně oblízal a opravdu mu málem ukápla slza blaženosti z toho, jak mu chutnalo. Ale musel šetřit.

Zbytek bublaniny si schoval na později a už teď odpočítával minuty do dalších soust.

Dopadl opravdu hrozně.

Z módního mástra se stal člověk, který počítal drobky. Jeho pád byl tak strmý, že by mu na něj nestačila vodováha. Jestli se na něj bábi seshora dívala, musela se za něj před nebožkami kámoškami strašně stydět. Představoval si ji, jak kroutí hlavou a říká: „Joshi, Joshi, tys teda dopadl.“

Ale ještě to nevzdával.

Nemohl. To jim nemohl udělat.

Zase se podíval na své mozolnaté ruce, které kdysi držely jen luxusní pera a dotýkaly se drahých látek. Teď byly plné škrábanců od práce na zahradě a na chatce. Ale byly to ruce, které se nevzdávaly.

Ještě ne.

Sundal si kšiltovku, usadil se ke starému jídelnímu stolu, který zároveň sloužil jako počítačový, a na notebooku začal znovu brouzdat po dalších pracovních příležitostech. Scrolloval po inzertních stránkách a čím víc pracovních pozic si otevíral, tím víc propadal depresi. Z nových nabídek nebyla ani jedna, pro kterou by byl vhodným kandidátem. Každý inzerát byl jako další hřebík do rakve jeho naděje.

Bylo to k uzoufání.

On byl k uzoufání.

Možná by to měl přece jen vzdát.

Ta myšlenka ho děsila, ale zároveň lákala svou jednoduchostí. Něco vzdát bylo vlastně hrozně jednoduchý. Stáhnout uši a přiznat jim, že se dostal až pod dno.

Chvilku nad tou variantou dumal, když ho vytrhl ze zamyšlení zvuk telefonního vyzvánění.

Neznámé číslo!

To by mohlo znamenat pozvánku na pracovní pohovor. Nebo taky další odmítnutí… S třesoucí se rukou zvedl telefon.

„Fonds, prosím?“ nelíbilo se mu, jak kvokavě jeho hlas zněl.

„Dobrý den, pane Fondsi, tady Leonarda Cooková, vedoucí personálního oddělení společnosti Gloria. Nedávno jste se k nám hlásil na pozici asistenta ředitelky. Chtěla jsem se vás zeptat, přetrvává stále ještě váš zájem? Rádi bychom vás na zítra pozvali na přijímací pohovor.“

Amen.

Kapitola 03

Holobrada na scéně

„Už tam je?“ zeptala se Sally nedočkavě, její hlas zněl v telefonu napjatě jako struna od basy.

„Teď přišel,“ odpověděla Ivy šeptem.

„Slyším Leu, jak ho uvádí do horký zóny.“

Horkou zónou začali označovat asistentskou kancelář, která sousedila s jejím kanclem. Jelikož se tam každý pořádně zapotil, než dal výpověď, nebo byl odejit, tak si tahle malá místnost vysloužila nelichotivou přezdívku. Byla to malá předsíň pekla.

„Sally, musím končit, Lea už klepe. Ozvu se po pohovoru. Pa,“ zašeptala rychle.

„Pa a dej mu to pořádně sežrat!“ zaječela Sally do sluchátka tak hlasitě, že málem upustila mobil na zem.

„Dále!“ zareagovala na netrpělivé bušení personalistky a snažila se znít co nejklidněji, ale zároveň autoritativně.

Lea vklouzla do místnosti a tvářila se… neobvykle. Věčně asertivní ledová Lea vypadala překvapeně a… snad dokonce chytala na tvářích trochu nachu.

To bylo divný. Ivy si nepamatovala, že by kdy Leu viděla s ruměncem.

„Tak co?“ zeptala se Ivy.

Náborářka se sesunula do křesla v útulném koutku její pracovny a máchala si svým zlatým notesem před tváří, jako by se snažila ochladit i přesto, že v místnosti jela klima na optimální teplotu. Nohy v blankytně modrých lodičkách natáhla na koberečku a pohlédla Ivy do očí s výrazem, který se majitelce firmy nedařilo rozklíčovat. Byl to mix překvapení, zmatku a… snad obdivu.

Josh plus obdiv, to nešlo dohromady…

„No… ty… vole…“ vydechla zafuněným tónem a zvýšila intenzitu ovívání diářem.

„Mohla bys to laskavě trochu specifikovat? Jsem jako na trní.“

„Ivy, tohle není ten holobrada, jak ho známe.“

Joshovi už roky nikdo ve firmě neřekl jinak než holobrada. Tak ho počastoval kdysi Joel a nějak se to uchytilo. Lea, která dřív pracovala v Showline na expedici, byla jako mnohé další kolegyně přetažena do její společnosti, a jelikož byla Lea trojnásobná mamina se smyslem pro organizaci, využila Ivy její talent pro time management v personalistice.

„Jak jako že není?“ tápala se po vysvětlení celá zmatená.

„Zhubnul. Už to není takovej buclák. Naopak. Je dost hubenej. Navíc už nemá ty slizký nagelovaný vlasy. A je hezky opálenej. Ivy, z něho se stal fakt fešnej chlap.“

To jí vyrazilo dech. Cítila, jak jí čelist padala k zemi. Představa hezkého Joshe nebyla nijak příjemná. Byla by radši, kdyby mohla terorizovat odpudivého Joshe.

„Aha, OK. Zajímavý,“ řekla Ivy a snažila se působit nezaujatě.

„Jak dlouho ho necháme čekat?“ dodala ještě.

„Jen ho nech pěkně vysmažit. Dej si nohy nahoru a užij si pohodovou patnáctiminutovku, šéfko!“ řekla Lea a sebejistě u toho mrkla na zlaté hodinky, co jí zdobily zápěstí. Ty hodinky byly jako malý poklad, připomínka jejích úspěchů.

„Jako fakt?! Myslíš, že mám jen tak patnáct minut na poflakování? Leo, já jsem dneska asi mínus dvě hodiny pozadu oproti mým plánům!“ vyhrkla skepticky. A už to na ni zase šlo…

Návaly.

Vlna stresu se na ni valila s drtivou intenzitou tsunami. Ve spáncích jí bušilo, dech byl divně lepivý a na hrudi pálilo.

„Už zas? Ale, no tak, Ivy… Nádech, výdech… Nádech, výdech!“ konejšila ji spiklenkyně.

Nějakej nádech a výdech jí byly úplně k ničemu, když se nedokázala dostat ani přes ten nádech. Lapala po dechu jako ryba na suchu a nejradši by z nervozity něco roztřískala.

„Nádech, výdech!“ ozývalo se z kouta, ve kterém si Lea s bezstarostnou mimikou brousila nehty pilníčkem. Vypadala, jako by sledovala něco ukrutně nudnýho, ne ženskou na pokraji nervovýho zhroucení.

Ivy se třesoucí rukou natáhla po sklenici s džusem a vypila ji hltavými doušky až do samého dna, na kterém zůstaly jen zbytky dužniny. Pila, jako by to byla živá voda. Sladkost pomerančové šťávy ji uklidňovala smysly, až se po pár chvílích dokázala stabilizovat do přijatelné rovnováhy. Nikdy dřív nebyla stresař, ale poslední rok, coby majitelka společnosti, ji dost ničil, a největší vliv na tom měl fakt, že k sobě stále nemohla najít svou pravou ruku.

Nicméně to se teď mělo změnit… možná.

„Už dobrý?“ ptala se nezáživně personalistka, kterou trojnásobné mateřství otupilo natolik, že ji nedokázalo nic jen tak rozhodit.

„Jo. Jsem dobrá. Nepustíme ho už?“ odpověděla Ivy.

„Teď? Ani prdlajs! Podívej se na sebe. Vypadáš jak bledule. Až nachytáš trochu přirozený barvy, tak ho sem nechám vpadnout,“ odvětila Lea s její obvyklou drsností.

Ivy přešla k moderní průhledné miniledničce v koutě u okna a vytáhla z ní další džus. Dolila si sklenku a dopřála si ještě pár šťavnatých loků. Pak, s klidnější hlavou, odpověděla na dva e-maily, které se jí zdály v té záplavě jako nejdůležitější. Její prsty běhaly po klávesnici s nově nalezenou jistotou. Najednou se Lea zvedla a pokynula na ni bradou jako generál dávající povel k ataku.

„Nastal čas, řekla bych.“

„Souhlas. Tak toho zmetka pusť dovnitř.“

Lea otevřela dveře, zaplula kousek za ně a v pozadí bylo slyšet jen: „Slečna Blacková vás nyní může přijmout. Dáte si něco k pití?“

Došlo jí, že ho tam ta potvora nechala bez vody.

Hezky pěkně… pomyslela si pobaveně. Lea byla netitulovaná expertka na psychologickou válku. Ivy si narovnala sukni, zkontrolovala odraz v zrcadle a zaujala pozici za stolem. Cítila, jak jí adrenalin proudil žilami. Toto byl její moment, její hlavní vystoupení. A ona byla připravena ho hrát naplno.

„Mohl bych poprosit o kávu?“

Slyšet jeho hlas bylo zvláštní. Nebyla s Joshem tolik v kontaktu, takže si vůbec nevybavovala, jaký hlas měl, ale překvapilo ji, že zněl tak hluboce. U takového vlezdoprdelky předpokládala, že bude mít hlas spíš pištivý a skřehotavý. Místo toho zněl jako moderátor noční show v rádiu.

„Mléko, cukr?“ odsekla mu dvěma slovy Lea.

„Netřeba. Moc vám děkuji,“ odpověděl holomek s nečekanou zdvořilostí. Opravdu, jeho hlas zněl příjemně. Uvidí se, jak dlouho bude trvat, než oněmí díky té náloži povinností a úkolů, co na něj chystala.

„Dobře, můžete jít zatím dovnitř. Kávu vám tam za chvilku donesu,“ řekla Lea.

„Ano, jistě,“ odpověděl Josh poslušně.

Pak už bylo slyšet šustění, jak se zvedal, a kroky, jak přicházel k jejím dveřím. Začínaly se jí z toho potit ruce. Nenápadně je otřela o sukni. Těšila se na roli mstivé vykonavatelky, ale to nic neměnilo na tom, že byla nervózní. Poslední křupnutí podlahy a pak už výhled v otevřených dveřích zatemnila vysoká postava.

No… do… prčic…

Lea nepřeháněla. Změnil se. Tentam byl ten růžolící holobrádek. Místo něj stál ve dveřích muž vysoký, štíhlý, opálený, s krátkými, decentně učesanými vlasy. Vážně výrazně zhubl. Možná až příliš.

Jeho tvář byla nepřirozeně pohublá. Na čele se mu rýsovala klikatá vráska a okolo očí se vrstvily vrásčité vějířky. Vypadal, jako by za poslední rok zestárl o deset let. Z jeho životopisu vyčetla, že mu bylo třicet. Věděla, že byl věkově blízko Sally, ale až z cévéčka vyčetla přesný věk. Ale i přesto, že prošel poměrně úctyhodnou proměnou, nepřitahoval ji.

„Dobrý den,“ pozdravil ji a bylo na něm znát, že se ostýchal. Mohl to však jen hrát… U něj člověk nikdy nevěděl…

„Dobrý den, pane Fondsi, dveře nechte klidně otevřené, kolegyně za chvíli stejně donese kávu,“ u těch slov přešla k němu a podala mu ruku na pozdrav.

Snažila se působit profesionálně a sebejistě. Přijal ji a potřásl s ní. Říkalo se, že podání ruky vyjadřovalo náturu člověka. Styl, jakým podával a třásl rukou Josh, prozrazoval, že by se nejradši schoulil někam do kouta a roztekl se tam. Bylo to podání, kterému se už léta říkalo a lá leklá ryba. I pohledu do očí se vyhýbal. Dobře věděl proč, neřád jeden…

„Posaďte se, prosím,“ pokynula mu rukou ke křesílku naproti jejímu masivnímu stolu.

Josh si rozepnul knoflíček u saka a usadil se. Pohyb to byl elegantní, ale stále v něm bylo něco nejistého. Na čele se mu začínaly blyštět stopičky po potu. Ten nebožák musel být pekelně vystresovaný. Cítila směs škodolibosti a nečekaného soucitu.

„Takže…“ nedořekla, protože se za Joshovými zády zjevila Lea se stříbrným táckem s kávou. Byla natolik soustředěná, že ani nezaznamenala klapání podpatků. Držela tác v levé ruce a pravačkou naznačovala, jako by se mu tam chtěla vyzvracet. Personalistka jedna praštěná…

Ivy se snažila potlačit úsměv. Lea byla někdy jako jedno z jejích vlastních dětí. Sekla na tu uličnici pohledem, aby toho nechala. Josh si toho naštěstí nevšiml. Z nervozity zkoumal své nehty u rukou.

„Tady, prosím. Vaše káva,“ řekla Lea s předstíranou zdvořilostí. Josh natočil hlavu a hypnotizoval tác obdivným pohledem. Lea před něj kafe položila, a tomu pitomci se na tváři objevil natolik lačný výraz, že by z něj mohli nechat vyrobit smajlíka.

„Mnohokrát vám děkuji,“ a slova díků věnoval směrem k hrnečku, ze kterého nespouštěl oči.

Jeho hlas zněl, jako by mluvil k dlouho ztracenému příteli.

„Není zač. Na shledanou,“ odpověděla Lea suše.

„Na shledanou, paní Cooková,“ a opět… ani jediný pohled jí nevěnoval.

Ivy nad tím zakroutila hlavou, Lea její kroucení opětovala a pak se vypakovala z kanceláře a dopřála jim soukromí za zavřenými dveřmi. Zvuk zavírajících se dveří zněl jako startovní výstřel pro začátek jejich rozhovoru. Josh sevřel mrňavý šálek do rukou, pozvedl ho a přičichl k doutnajícímu obláčku. V očích mu jiskřilo. Ještě, než se stihl napít svého prvního kofeinového hltu, zaujala jeho pozornost sušenka, která ležela za šálkem.

Ivy se divila, že ho takovým bonusem vůbec Lea počastovala. Možná v ní přece jen zůstalo trochu lidskosti. Úsměv na tváři se mu rozšířil. Připomínal dítě, které právě dostalo mikulášskou nadílku. Pak už jen loknul a blaženě u toho zavřel oči. Bylo to, jako by právě ochutnal božskou manu. Polkl, olízl si rty a šálek položil zpátky s výrazem naprosté blaženosti a spokojenosti.

Pozorovala tu scénu a netušila, jestli by se měla smát, nebo cítit zmateně.

Tohle nebyl ten Josh, kterého znala. Tento muž vypadal zranitelně, vděčně, téměř… lidsky. Uvědomila si, že toto setkání bude mnohem složitější, než si původně myslela.

„Pane Fondsi,“

„Ehm, pardon, omlouvám se… já… měl jsem na kafe docela chuť…“ panikařil. Jeho hlas zněl, jako by ho někdo přistihl při něčem zakázaném.

„V pořádku. Dopřejte si,“ řekla s překvapivou vlídností. Pak pokračovala profesionálním tónem: „Pane Fondsi, nebudeme si nalhávat, že nás nepojí nějaká historie, ale já jsem typ, co dává šance a i přesto, že víme, jak to dopadlo s vámi v Showline, máte skvělé zkušenosti v oboru. Musím vás ale upozornit, že toto je skutečně pozice sekretářská, časově velice náročná a nevyzpytatelná. Jste srozuměn a smířen s tím, že byste kariérně takto sestoupil?“

Byla na sebe pyšná, jaký projevila profesionální duch. Uměla komunikovat direktorsky a přímo, ale obávala se, že s Joshem toho nebude schopna a přesto… povedlo se. Vypadal jak školák na hanbě. Seděl nahrbeně jako hubovaný klučík, který čekal na trest. Jeho oči cukavě těkaly po místnosti, jako by hledaly únikovou cestu.

„Jsem si toho všeho vědom,“ začal tichým hlasem. Poposedl na židli a prohrábl se v tmavých vlasech. „Jak jsem psal už v e-mailu, dostal jsem se do nepříjemné finanční situace a upřímně, ta mzda je pro mě velkou motivací. Takže ano, jsem ochoten nastoupit na post asistenta a věřím, že se mnou budete spokojená.“

Cítila, jak se jí na rtech formoval malý zákeřný úsměv. Plán Vendeta mohl právě započít. V hlavě se jí začaly formovat všechny ty úkoly a povinnosti, kterými ho zahrne. Bude to jako pomsta servírovaná kapátkem.

„Výborně, pane Fondsi,“ řekla s profesionálním klidem. Promnula si pod deskou stolu prsty a pustila se do bombardování.

„V tom případě bych vás ráda seznámila s detaily vaší pozice. Připravte se, bude toho hodně.“

Přikývl, v očích odhodlání i obavy. Netušil, co ho čekalo, ale ona ano. A nemohla se dočkat, až začne. Chvíli si povídali o pracovní náplni, detailech smlouvy a firemních benefitech a Ivy se podivovala nad jeho nevyslovenou radostí nad kávou zdarma a stravenkami. Když se vrátili k finanční odměně, vznesl požadavek: „Vím, že to není tradiční postup, ale bylo by možné požádat o výplatu jednou za dva týdny?“

Nejradši by ho poslala do všech pekel, když si vzpomněla, jakej byl držgrešle v Showline. Holkám tam tehdy ohlodal mzdy až na morek. Když ovšem uviděla jeho psí pohled, nějak mu nedokázala říct ne. Navíc, nechtěla ho hned při startu odradit. Otroka skutečně potřebovala…

„Myslím, že to nebude problém, nechám to zanést do smlouvy.“

„Vážím si toho, děkuji,“ a vyslal tak upřímný pohled, že by mu ho možná i věřila. Jenže věděla, že tenhle chlap dokázal bodat slovy i činy. Musela se mít na pozoru před tou jeho mučednickou fasádou.

„Takže po víkendu v osm ráno tady, ano?“ zakončila po hodině jejich dialog.

„Určitě. Děkuji za příležitost.“

Nebožák ani nevěděl, za co děkoval. Ten zkusí…

S menší mírou trapnosti se rozloučili a silueta jeho zad zmizela za dveřmi horké zóny, kde se ho ujala Cassandra, mladičká obchodní referentka, která byla jednou z jeho obětí, a vyvedla ho ven. Ivy sledovala jeho odcházející postavu, a cítila, jak z ní vyprchávalo napětí.

Úplně ji to vyčerpalo. Byla přímo fatálně emotivně vyšťavená. Odkopla z nohou pohodlné sandále na platformě, pomalu přešla do odpočinkového kouta a složila se na polstrovaný smetanový gauč. Hlavu si podložila dekorativním polštářem a než stihla zavřít oči a na pár krátkých minut odfrknout, už se jí do kanceláře dobývala Lea.

„No? Tak jak to probíhalo? Nastoupí?!“ vyhrkla Lea dychtivě, sotva otevřela dveře.

Unaveně vydechla: „Jo, nastoupí. Byl podezřele pokornej.“

„Jsem ti říkala, že je úplně zkrachovalej! Ví to o něm každej,“ prohlásila Lea s vysokou dávkou škodolibosti.

„Jojo,“ odpověděla Ivy monotónně.

„Co je ti, prosím tě?“ zeptala se Lea s náhlým znepokojením.

„Nic, jsem jen úplně vyždímaná. Bylo to náročný,“ přiznala.

„Já vím. Ale zvládlas to! Jsem na tebe pyšná, šéfko. Dáme si oslavnýho frťana?“ navrhla mamina s šibalským úsměvem.

„A ty, že pracuješ jako vedoucí HR?“ a věnovala své podřízené pochybovačný pohled.

Lea na ni kašlala a přešla k baru, ve kterém měla Ivy uložený alkohol, který dostávala od obchodních partnerů při různých příležitostech. Jelikož alkoholu až tak neholdovala, začaly se tam lihoviny hromadit.

„Co si dáš? Mám, teda máš, tu whisky, gin, vodku… dokonce i nějaký exotický rum,“ vyjmenovávala Lea.

Ivy se na chvíli zamyslela. „Víš co? Dej mi ten rum. Po tomhle dni si zasloužím něco silnějšího.“

Lea se usmála a nalila dva panáky.

„Na úspěšný pohovor a novýho otroka!“ pronesla, když jí podávala skleničku, kterou do sebe kopla a okamžitě se zakuckala.

„Prosím tě, co to je? Odlakovač?!“

„Výběrový rumík. Dobrota. To si dám, až haranti příště donesou vysvědčení. Beru si tu láhev s sebou,“ prohlásila Lea a s mateřskou láskou pohladila láhev rumu.

„Fuj, chutná to hnusně. Musíme zavolat Sally a předat jí novinky,“ připomněla a za chvíli už vytáčela známé číslo. Sally si přivolala k hovoru i Joela, který se tomu všemu musel smát. Jeho hrdelní smích zněl z telefonu jako vzdálené hřmění. „Jste prdlý, víte o tom, že?“ řekl jim, ale v jeho hlase bylo slyšet upřímné pobavení.

„Hele, potřebovala Ivy novýho asistenta? Potřebovala. Tak co? A že je to zrovna Josh? To už je bonbónek navíc. A trochu pomsty si zaslouží!“ obhajovala jejich pikle Sally s vášní ďáblova advokáta.

Když telefon utichl a Lea se vydala směr domov s lahví rumu v podpaží, Ivy se pustila do práce. U počítače, šanonů a vzorků látek strávila předlouhé hodiny. Okolí se postupně ponořovalo do ticha, které jí vyhovovalo a uklidňovalo. A najednou byl večer…

V břiše jí kručelo, ale musela ještě dořešit pár restů, aby si o víkendu mohla odpočinout a nasbírat energii na nový pracovní kolotoč po boku démona z minulosti.

Kapitola 04

Nový horizont

Podařilo se.

Dostal tu práci.

S takovým platem se finančně za pár měsíců stabilizuje. Ta myšlenka ho naplňovala nadějí, kterou už dlouho necítil.

Začínal znovu.

Ta věta se mu v hlavě opakovala jako zadrhnutý zip, se kterým se snažíte znovu a znovu škubnout a rozpohybovat jej. Ještě teď se z toho pohovoru potil až na prdeli, ale vyplatilo se.

Když vstupoval do, teď už své budoucí, kanceláře, popadl ho záchvat paniky, protože si najednou nebyl jistý, jestli si s Ivy Blackovou tykal nebo vykal.

Naštěstí to vyřešila za něj tím, že od začátku zahájila vykání, což asi byla ta pravděpodobnější varianta, protože si v Showline s nováčky jen tak netykal a ona odcházela ve zkušebce, takže si nejspíš skutečně vykali.

Ale bylo to divný. Nemohl se zbavit pocitu výjimečnosti celé situace. Byla o dost let mladší než on a on jí teď bude vykat a dělat poskoka jako nějaké hraběnce. Zase si musel připomenout, že ho čekala bohatá výplata. Ta myšlenka byla jako záchranné lano, kterého se křečovitě držel při každé pochybnosti. Tuhle říkanku si opakoval celou cestu z business areálu ke kolu, které zaparkoval o dvě ulice dál, aby si jeho zrezivělého dopravního prostředku nikdo nevšiml. Kolo bylo staré a oprýskané, ale bylo jeho jediným dopravním prostředkem.

Ještě že byl docela čerstvě po tetanovce, jinak by už bylo po něm.

Kde jsou ty časy, kdy před firmou parkoval druhým nejdražším autem. To nejdražší měl Lincoln, majitel společnosti, který ho zákeřně podrazil. Když se firma začala potápět, nechal ho v tom vykoupat samotnýho.

Jakmile zahnul za roh, kde nechal tu plečku před obchodem ve stojanu, ani ho nepřekvapilo, že mu ji nikdo neukradl. Zámek neměl a utrácet za něj nehodlal. To kolo bylo tak staré, že stejně hrozilo, že by s ním zloděj ani neodjel.

Uchopil do rukou řídítka a už chtěl kolo vytáhnout, když si uvědomil, že mu kručí v břiše. Bylo okolo poledne a on si za celý den dopřál jen rohlík s lacinou paštikou a tu sušenku na pohovoru. Ani se nedalo slovy popsat, jaká to byla slast. Ten keks byl jako malá infúze slasti.

Jelikož teď už bude zase člen společnosti, co vydělává peníze, rozhodl se, že nechá kolo ještě chvíli čekat, a staví se na nákup.

Pocit, že si mohl dovolit víc nakupovat, ho naplnil euforií.

A že se rozšoupnul…

Do košíku, který byl vrtkavě upevněný na historickém bicyklu, vložil papírovou tašku, ve které se nacházel pomerančový sirup, tedy už žádná neochucená voda, dále půl krájeného chleba, třicet deka lepší šunky, dva banány, tři jablka a… bože, děkoval za ten dar, balíček paprikových chipsů. Aby doplnil energii alespoň o jeden stupeň, zhltl před cestou jeden z banánů. Poté už jen nasedl na kolo a vydal se na cestu domů. Naštěstí firma Ivy nebyla od jeho chajdy daleko. Areál pokrývající úspěšné firmy se nacházel na vystrkově a chatařská oblast, kde nyní trvale pobýval, byla dvacet minut jízdy na… tomhle konkrétním kole. Než dojel domů, byl zpocenej jako prase. Pot mu stékal po zádech, lepil mu košili k tělu a koule k trenkám. Slunce pražilo jako by se chtělo svými paprsky chlubit a jeho jediné pořádný sako, které si oblékl za účelem pohovoru, si po pár metrech musel svléknout, přehodit přes košík s nákupem, ale ani to moc nepomohlo.

Staré kolo nemělo žádné převody a finálový kopec domů musel došlapat pěšky s kolem tlačícím po boku. Nohy ho pálily a plíce pracovaly na plné obrátky. Okolo něj profrčela na elektrokole nějaká bába a posměšně se mu chechtala. Nejradši by ji trefil jedním z jablek. Kdyby to nebylo kolo po babičce, kterou tolik miloval, vzteky by s ním práskl do kopřiv u plotu, ale na to měl babičku příliš rád.

Vzpomněl si, jak mu vždy říkala: „Kolo je jako věrný oř, nikdy nikoho neopustí, pokud se o něj bude dobře starat.“

S jazykem až u tkaniček otevřel rozpadající se dřevěnou branku a kolo odvezl do kůlny, kde mělo své čestné místo. Do chaty se málem doplazil. Každý pohyb spodních končetin byl úsilím. Ale jakmile se ocitl v úzké předsíni, odpadl blahem. Starý dům zajišťoval chládek, jako by se nacházel ve vinném sklepě. Byla to oáza.

Plotem prostrkoval hlavu zase nějakej ušák.

To byla poslední kapka…

„Joshi? Asi máme přijít jindy, že?“