Anna Lowe, Strážce Portugalska

série Ohnivé panny – 4

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Portugal

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2019 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-13-3

Print: ISBN 978-80-53012-14-0

Strážce Portugalska

Strážci Lisabonu po staletí drželi síly měňavců na uzdě – draky, upíry i čarodějnice. Avšak jejich síla slábne a oni jsou příliš zaneprázdněni, než aby zareagovali na volání osamělé ženy o pomoc.

Dračí začátečnice Laura Sampaová vždycky věděla, že její rodina pochází z linie dračích měňavců, ale tahle schopnost, nebo prokletí, se neprojevila už po celé generace. Proto Laura netušila, že by to mohlo potkat zrovna ji.

Jenže potkalo.

Teď po Lauřině krvi prahnou upíři a její poslední nadějí je tajemný, životem znavený bojovník, který ji zachrání před brutálním útokem. Ale to je jen předehra k mnohem většímu nebezpečí, které Lauře nedává jinou možnost, než důvěřovat drsnému, pohlednému cizinci, co v ní probouzí nejrůznější skryté touhy.

Marco da Silva, dědic starobylé dračí dynastie, se už jednou v podobné situaci spálil, takže se do toho nehodlá zaplést. Ale z nějakého důvodu prostě nedokáže odolat. Než se naděje, odváží Lauru do soukromého ostrovního útočiště a jeho vnitřní drak přísahá, že ji ochrání.

Proč? Protože nebezpečnou hru nerozehrává jenom jeho srdce. Bude muset čelit nelítostným nepřátelům, co se nezastaví před ničím – ve snaze zmocnit se Laury a kontroly nad celým kontinentem.

Ve čtvrté knize série Ohnivých panen navštívíme rušný Lisabon i vysoké útesy mystické, tajemné Madeiry. Nenechte si ujít akci, intriky a romantiku!

STRÁŽCE

PORTUGALSKA

Ohnivé panny

díl 4

podle

ANNA LOWE

PORTUGAL

DALŠÍ KNIHY V SÉRII OHNIVÉ PANNY

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu ZCELA ZDARMA ZDE!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Tramvaj drkotala lisabonskými ulicemi hlemýždím tempem, ale Lauře prudce bušilo srdce. Zvonek vesele cinkal a cestující se nakláněli, aby se pokochali výhledem. Noční reflektory osvětlovaly lisabonské dominanty, jako byl hrad, kostely a velkolepé náměstí Praça do Comércio. Ale pro Lauru bylo všechno za oknem rozmazané. Soustředila se jen na odraz ve skle.

Ten chlap dvě sedadla za ní se na ni pořád upřeně díval. Sledoval ji už nejmíň hodinu.

Laura se kousla do rtu. Nebyl to chlap. Byl to upír! Byla si tím jistá. Který jiný tvor by mohl mít takové tesáky? Problém byl v tom, že si toho nikdo kromě ní nevšiml.

Pevněji sevřela madlo a snažila se, aby se jí netřásly ruce. Před odjezdem ze Severní Ameriky absolvovala jen krátký rychlokurz o děsivém světě nadpřirozených bytostí, ale jediné, co se o upírech dozvěděla, bylo, aby se od nich držela co nejdál.

Cuidado com os carteiristas, varovala cedule poblíž řidiče tramvaje, a to hned v několika jazycích. Ale Laura rozuměla portugalskému nápisu, jelikož portugalsky mluvila od dětství. Pozor na kapsáře. Laura si odfrkla. Její kabelka nebyla v ohrožení. Jen její život.

Svědila ji kůže a šelma v ní zavrčela: Nezapomeň, že máš mě.

Laura sevřela madlo ještě pevněji a přála si, aby na to dokázala zapomenout.

Ruce se jí třásly. Celý život věděla, že v její rodině koluje dračí měňavčí krev. Jako dítě byla dokonce svědkem toho, jak se její prateta měnila a chrlila oheň. Ale tenhle dar – nebo spíš prokletí – přeskočil všechny členy rodiny narozené v posledních devadesáti letech. A stejně jako zbytek jejích příbuzných se i Laura domnívala, že tím to končí. Generace křížení s lidmi způsobily, že magická dračí krev byla příliš slabá na to, aby někomu propůjčila schopnost měnit se, natož chrlit oheň. Až na tu jednu pratetu. Teď už ale v rodině zbyly jen pověsti a legendy.

Nebo si to alespoň myslela. Ale jedné děsivé noci před pěti týdny se všechno změnilo. Počínaje jejím tělem. Od té doby zoufale hledala pomoc.

Tramvaj zarachotila v ostré zatáčce, až Laura narazila do ženy vedle sebe. Musela se dostat ven, a to co nejdřív. Upír se s každou zastávkou přibližoval, a pokud rychle nezmizí…

Na další zastávce vyskočila v poslední možné vteřině. Dopadla nohama na zem a okamžitě se rozběhla do boční ulice. Z místního baru se ozývala hlasitá hudba a tančící dav zabíral i chodník. Laura kličkovala mezi lidmi a vnímala závany alkoholu a parfémů, zatímco jí v uších duněla hudba. Pohled přes rameno Lauru utvrdil v tom, že ji upír stále pronásleduje. Ba co hůř, pokynul dalšímu muži.

Najdi si nějaké vyvýšené místo, zašeptala vnitřní dračice.

Celé týdny se snažila tu druhou stránku v sobě ignorovat. Ale teď to vypadalo jako jediná šance na přežití.

Zabočila doleva, pak doprava a doufala, že se nemýlí. V Lisabonu byla teprve pár dní, takže si ještě nezapamatovala uspořádání města. Pak Lauře poskočilo srdce nadějí.

Byla tam! Lanovka, která stoupala do strmého kopce do čtvrti Barrio Alto, lisabonského horního města.

Zaklela, když si všimla dlouhé fronty na lanovku. Co teď?

Leť, vyzývala ji dračí část.

Laura si odfrkla. Těch několik uspěchaných lekcí létání, které absolvovala před příjezdem do Lisabonu, ji sotva provedlo začátečnickou fází. Ke vzletu potřebovala otevřenou, šikmou plochu, a letěla asi tak ladně jako slepice na dvorku. Rozpoznávání větrných vzorců jí připadalo jako nějaká temná věda, a jestli bylo využívání teplých proudů uměním – pak nebyla žádná umělkyně. A pak tu bylo ještě přistání, při kterém byly jedinou zárukou boule a modřiny.

Takže ne! Nehodlala letět. Místo toho se vydala po úzkém chodníčku, který vedl souběžně se strmými kolejemi lanovky.

Jsi moc pomalá, stěžovala si ta zatracená dračice.

Hej! Nejsem pomalá.

Jezdila na kole, běhala a hrála fotbal snad odjakživa. To ji udržovalo v kondici, takže byla rychlá.

Dokud jsi na zemi, jsi příliš pomalá, láteřila dál.

Laura protřepala ruce a soustředila se na hrbolatou dlažbu pod nohama. Uháněla přes matné kaluže světla, které vrhaly staromódní pouliční lampy, a temná prázdná místa mezi nimi. Ale za ní se náhle ozvaly kroky.

„Idiota. Tak už ji chyť!“ zasyčel jeden z mužů na toho druhého.

„To udělám, když mi půjdeš z cesty!“ odsekl oslovený.

Dvojice veselých opilců se vyvěsila po stranách lanovky, smála se a povzbuzovala Lauru.

„Corra, querida! Corra!“ Utíkej, zlato! Utíkej!

To byli tak opilí, že si nevšimli, že ji ti chlapi pronásledují?

Ohlédla se a s úlevou zjistila, že získala trochu náskok. Ale ten kopec byl pořádně dlouhý.

Tak přidej. Hned.

Ze všech sil se snažila předstírat, že je to jen běžný víkendový běh, a ne závod o život. Srdce jí bušilo a stehna pálila, ale musela pokračovat.

Konečně vyběhla na vrchol kopce a zahnula doprava. Chodník se větvil, přičemž odbočka vlevo byla ucpaná chodci. Laura vystřelila doprava a sprintovala listnatým parkem. Ale právě když nasadila dlouhý, jistý krok, prudce se zastavila.

„Bože, to ne…“

Hleděla dolů do prudké propasti. Baixa, spodní část Lisabonu, se před ní rozprostírala jako koberec. Byl to krásný výhled, ale zatraceně. Vběhla do slepé uličky.

Za zády uslyšela kroky a prudce se otočila.

„Ale, ale.“ Vysoký, hubený muž se k ní přikradl a ukázal tesáky.

„Nech mě být!“ Vycenila vlastní směšně malé zuby a snažila se působit zastrašujícím dojmem. Byla přece dračí měňavec, ne?

Konečně sis to přiznala, zabručel vnitřní hlas.

Zamračila se. Dračí měňavec s nulovými zkušenostmi. Skvělé.

Druhý muž přiběhl vedle prvního a odřízl Lauře únikovou cestu. Blýskl řadou dokonalých, perleťových zubů a očima jí přejížděl po těle: „Konečně máme šanci u té nové holky ve městě.“

Couvla, ale nebylo kam uhnout.

„Držte se dál!“

„Ale no tak, amada. Taková výhra jako ty…“

Utíkej! křičely její lidské instinkty.

Ale nebylo kam utíkat, jen letět, a Laura už cítila, jak se jí prodlužují ruce.

Leť, naléhala dračice. Leť!

Zvažovala své možnosti, ale žádné neměla. Ne, když se k ní blížili ti dva chlapi. Ve tmě si jí nikdo z kolemjdoucích nevšiml a Laura se nedokázala přinutit křičet o pomoc. Ne, pokud by to znamenalo, že do útoku upírů zatáhne nevinného člověka.

„Tohle bude zábava,“ muž napravo blýskl tesáky.

Laura se prudce otočila a zadívala se dolů na skalnatý útes.

Takový strmý pád… Všechny ty střechy tam dole…

Nemohla to udělat. Prostě nemohla.

Ale pak se po ní natáhla ledová ruka a ona ucukla. Drahokam, který jí visel kolem krku, se zahřál a Laura našla odvahu vyšplhat na bezpečnostní zídku ve výšce pasu. S těžkým polknutím roztáhla ruce a snažila se vzpomenout si na to málo, co se naučila.

Leť! křičela dračice.

Prsty sevřely zadní část její košile.

„Mám tě!“ oznámil upír vítězně.

Laura kopla směrem dozadu a uslyšela uspokojivé heknutí. Pak skočila – dopředu, přes okraj útesu.

Panebože. Panebože. Panebože…

Zatímco padala dolů, oči měla plné slz, jak ji do obličeje bičoval vítr. Byla ztuhlá hrůzou. Skalní stěna útesu se řítila kolem spolu se změtí lián a listí. Stiskla víčka, aby byla ušetřena pohledu na vlastní smrt. Narazí do chodníku, nebo se rozplácne o střechu? Nebo hůř, nabodne se na kostelní věž?

Pro Kristovy rány, zamumlal vnitřní hlas otráveně.

Lokty se Lauře vykloubily směrem ven a prsty se prodloužily. Mezi nimi se roztáhly blány a rozbolelo ji celé tělo.

Je to lepší než se rozmáznout o zem, podotkla dračice.

Vítr nejdřív hvízdal Lauře v uších, ale pak se zmírnil do podivně uklidňujícího ticha. Pád k zemi trval déle, než čekala, a tak pootevřela jedno oko. Pak otevřela i druhé, protože – no páni! Střechy Baixy se nepřibližovaly.

Já letím! zajásala. Dokázala jsem to!

Ne, to já letím, odfrkla si dračice.

Laura si prohlédla své elegantní, hnědozlaté tělo a zamrkala. Lidská podoba byla pryč a pro jednou jí to nevadilo. Ne, když ta proměna pomohla uniknout násilníkům.

Ale bylo to opravdu tak? Ohlédla se a vyděšeně vykřikla.

Upír zůstal zaraženě stát na okraji útesu. Ale druhý chlap si strhl košili, přistoupil k bezpečnostní zídce a proměnil se v draka.

„Chyť ji!“ povzbuzoval upír kumpána.

Jediným mohutným skokem drak vystřelil a vyrazil za ní, v mysli jí zaburácel jeho hluboký hlas: Říkal jsem ti, že to bude zábava.

Kapitola druhá

Laura letěla nad Lisabonem. To, že do ničeho nenarazila a nezřítila se, byl sice dobrý začátek, ale stejně… Dávala přednost perspektivě, kdy stála nohama na zemi. Lisabonské chodníky zdobily krásné černobílé dlažební kostky, ale z dláždění ve tvaru vln na Rossiu, nádherném centrálním lisabonském náměstí, se jí točila hlava. Pod ní se míhaly střechy, některé tak blízko, že musela zatáhnout břicho, aby nenarazila do antén, které z nich trčely jako ostny.

Aspoň že nikdo, kdo si vyšel na večerní procházku, nevzhlédl. Jako by nad městem leželo nějaké mocné kouzlo, které skrývalo nadpřirozené bytosti před zraky obyčejných lidí.

Rubín, který měla na krku, se zahřál. Že by v sobě měl taky nějakou magii? Někdy se rozzářil jako hvězda a vždycky jí zůstal kolem krku, i když se přeměnila.

Ohlédla se a vyjekla – a to hned dvakrát. Poprvé proto, že drak, který Lauru pronásledoval, jí byl v patách, a podruhé proto, že ten pohyb ji vychýlil na stranu.

Přestaň s tím, nařídil jí drak a znovu srovnal let. Nech to na mně.

Bez varování zahnula prudce doprava a přeletěla nad Rua Augusta, hlavní třídou.

Drak za jejími zády se zachechtal a ten zvuk se Lauře rozléhal v hlavě.

„Ne tak rychle, amada.“

„Nejsem tvoje zlatíčko,“ zavrčela.

„Ale budeš. Co kdybych tě provedl městem, než tě vezmu k sobě domů?“

Nějak si dokázala přeložit hrdelní dračí pokašlávání a zbledla. Bydlel snad v nějaké temné, vlhké jeskyni někde na pobřeží Atlantiku? A až ji tam dostane, hodlal ji znásilnit, nebo upéct ohavným dračím dechem?

Tloukla křídly, odhodlaná uniknout. Ale zelenohnědý drak Lauru stále doháněl. Ba co hůř, pronikal do jejího vzdušného prostoru.

„Hej!“ vyjekla, i když to z ní vyšlo jako zavrčení.

Uchechtl se a nutil ji letět pořád níž a níž. Už byla tak nízko, že se řítila nad hlavní třídou a špičkami křídel se téměř otírala o budovy po obou stranách. Sebemenší zakolísání kterýmkoli směrem by znamenalo smrtelný náraz.

„Dávej si pozor, amada,“ houkl pronásledovatel.

Přímo před Laurou se rýsovalo elektrické vedení. Naprosto dokonale protínalo dráhu letu.

Laura vykřikla a přikrčila se, čímž je o pár centimetrů minula.

Nahoru se podívala jen hrstka lidí, ale ti, kteří vzhlédli, se dívali špatným směrem. Pak zavrtěli hlavou a pokračovali dál.

Drak, který ji pronásledoval, vycenil perleťové zuby. „Umíš se moc pěkně hýbat. Proč nejdeš se mnou a pořádně toho nevyužiješ?“

Kdyby to byl nějaký hulvát na přeplněné městské ulici, dala by mu co proto. Ale jako drak, no… Zaprvé neměla žádný prostředníček, který by mu mohla ukázat, jen kožovitý výčnělek na konci křídla. A navíc kolem nebyli žádní slušní občané, kteří by jí mohli pomoct.

Místo toho jen zavrčela a letěla dál. Vzápětí znovu vyjekla. Konec třídy přehrazoval mohutný vítězný oblouk – stavba, která měla nasměrovat chodce a auta na obrovské otevřené náměstí Praça do Comércio, z jedné strany ohraničené řekou. Její dračí tělo by se v žádném případě do úzkého oblouku nevešlo. A když ji shora blokoval ten drak a bránil jí v přeletu nad budovou…

Zbledla. Co teď?

Sleduj, zašeptal vnitřní drak.

Hlavou jí bleskla představa toho, co to zvíře plánuje, a zavrtěla hlavou. V žádném případě.

Věř mi, naléhal drak.

Než stačila zaprotestovat, natočila se na bok, jeden konec křídla směřoval nahoru a druhý rovně dolů.

„Uhněte z cesty!“ křičela Laura na chodce, kteří kráčeli směrem k oblouku. „K zemi!“

Ale neslyšeli ji a rozhodně neuhýbali. Jen si přidržovali vlající bundy a spěchali za čepicemi, které jim v poryvu větru odletěly.

Laura proletěla obloukem a celou dobu přitom ječela. A najednou byla na druhé straně! Vzápětí se zase narovnala do vodorovné polohy.

Vidíš? Spousta místa, odfrkl si drak, i když to znělo trochu roztřeseně.

Tohle bylo, sakra, těsné, ale její potíže tím ještě neskončily, protože drak ji stále pronásledoval.

„Líbí se mi, jak se umíš hýbat. Ale i tak se mi zdá, že bys ještě potřebovala pár lekcí. Pojď se mnou a já tě naučím všechno, co potřebuješ vědět – a nejen o létání.“

Laura vyrazila nad řeku a pokusila se o několik prudkých manévrů, aby ho zmátla. Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala většího, rychlejšího a zkušenějšího draka setřást. Bylo jen otázkou času, než… než…

Ztěžka polkla a snažila se nepředstavovat si svůj osud.

Zoufale se stočila doprava a vydala se po proudu řeky Tajo směrem k moři. Vodní hladina se třpytila a z visutého mostu před ní jiskřila světla. Na svahu jižního břehu reflektory osvětlovaly obrovskou sochu Ježíše – podobala se té v Riu de Janeiru. Pak se objevila Belémská věž, celá staletí stará opevněná stavba, která kdysi vyprovázela velké objevitele na moře.

Ale Laura nebyla žádný velký objevitel. A to jediné, co teď potřebovala, bylo najít nějaké bezpečné místo.

Oči se jí zalily slzami a málem vykřikla: Tohle není fér.

Ještě donedávna byla obyčejným člověkem a měla obyčejnou práci. Pak se jedné noci zničehonic proměnila. Od té doby zoufale hledala pomoc. Jejím jediným vodítkem byl starý, nevrlý orlí měňavec žijící v odlehlé chatě ve Vermontu. Ten jí neochotně vysvětlil základy, a už jen ty byly děsivé. Pak jí poradil, aby se vydala za rodnými kořeny do Portugalska, a zmínil se o měňavci, kterého by měla kontaktovat. A tak si koupila letenku a skončila v Lisabonu. Zoufale se snažila najít někoho, kdo by jí mohl pomoct. Celé dny čekala na audienci u Strážců, skupiny měňavců, kteří vládli městu.

Jestli ti někdo může pomoct, tak Strážci, slibovali všichni.

Ale Strážci byli příliš zaneprázdnění, než aby si na ni udělali čas, a tak čekala… a čekala…

Čekala příliš dlouho? Zamračila se. Teď už byla opravdu v háji. Zvlášť nyní, když dosáhla ústí řeky a letěla nad otevřeným Atlantikem. Co si od toho vlastně slibovala?

Zakroužila a chtěla se vrátit do města. Možná by mohla někde přistát, změnit se do lidské podoby a zmizet v davu. Ale pronásledovatel nepolevoval a krutě si s ní pohrával jako kočka s myší. Nejdřív chňapl po jejím dračím ocasu, a když se pokusila vymrštit stranou, udeřil ji do křídel těmi svými. Lauřin frustrovaný výkřik vyzněl jako zavrčení, ale drak se jen zasmál.

„Ty jsi ale divoká. Je s tebou zábava.“

Proťala vzduch drápy a zahnala ho zpátky. Když však vzhlédla, spatřila dalšího draka, který se k ní řítil směrem od města.

Bože, to ne. Měl snad její útočník kumpána? Nebo ještě hůř – byl to snad upír s křídly?

I když se Lauře svíral žaludek, přinutila se letět přímo proti dalšímu drakovi. Možná by mohla fungovat hra na kuře. Kdyby v poslední možné vteřině uhnula přilétajícímu drakovi z cesty, mohli by se oba nepřátelé srazit a ona by získala čas na útěk. Bylo to sice hodně riskantní, ale co jiného Lauře zbývalo?

Ani její vševědoucí dračice nepřišla s žádnou alternativou, a tak letěla dál, zachmuřená jako pilot kamikadze.

Nově příchozí se k ní nezadržitelně řítil a ona musela vynaložit veškerou sílu, aby neuhnula z kurzu.

Už můžeme zatočit? křičely její nervy, když se blížil víc a víc.

Rubín na krku se zahřál a Laura přimhouřila oči proti šlehajícímu větru. Ještě ne.

Vteřiny ubíhaly a drak se stále více přibližoval. Jeho kůže měla barvu leštěné mosazi a oči mu ve tmě modře žhnuly. Krásný, intenzivní paví odstín, kterého si nemohla nevšimnout.

Uhni stranou, přikazoval vnitřní drak, který ztrácel nervy.

Zavrtěla hlavou. Ještě ne.

„Marco,“ zasyčel drak za ní.

„Duarte!“ zaburácel blížící se drak.

Ani jeden nezněl příliš nadšeně, ale zatraceně, ani ona nebyla z té situace zrovna odvázaná.

Oba draci se očividně znali. Duarte, ten hajzl, který ji celou dobu pronásledoval, a Marco, ten nově příchozí. Byli přátelé, nebo nepřátelé? Ať tak či onak, vzdálenost mezi nimi se rychle zmenšovala.

„Uhni z cesty, louca!“ zavolal drak za ní.

Laura zaťala zuby. Nebyla blázen a odmítala být první, kdo se vzdá.

Na krku jí hřál rubín a dodával potřebnou odvahu.

Marco, ten drak přilétající od města, však nevypadal, že by se chystal ustoupit. Což bylo svým způsobem dobře. Pokud by se mu vyhnula přesně ve správný okamžik, on a Duarte se srazí. Kdyby naopak špatně odhadla načasování, mohla by zemřít.

Trvalo jen zlomek vteřiny, než houkla na svou dračí stránku.

Teď!

Jediným manévrem, při kterém se Lauře na okamžik zastavilo srdce, se stočila doleva.

Za ní se Duarte stočil doprava. Marco proletěl přímo mezi nimi, klidný a vyrovnaný jako James Bond.

Laura se na okamžik zakymácela a nedokázala rozeznat, kde je nahoře a kde dole. Pak vyrazila zpátky k městu a plně očekávala, že na ni oba draci zaútočí společně. Ale řev, který hřměl oblohou, nebyl namířen na ni, a tak riskla pohled zpět.

Ozvalo se zasvištění a tmou se prohnal dlouhý zášleh dračího ohně.

Lauře poklesla čelist. Marco se obrátil proti Duartemu a rozpoutal nelítostnou bitvu.

Laura zpomalila, nebyla tak docela připravená tomu uvěřit. Zřejmě to byli dva rivalové. Nelítostní nepřátelé, vzhledem k tomu, jak po sobě sekali, kousali se a chrlili oheň. Točili se v kruzích, vrhali se vpřed, ustupovali a pak podnikali protiútoky. Oblohu ozařovaly plameny a jejich zuřivé výkřiky v portugalštině plnily Lauře mysl.

Pak Marco oslňující kombinací pohybů Duarteho odrazil.

Ten se rozzuřeně odporoučel z dosahu: „Jak se opovažuješ?!“

Marcovou odpovědí byl mocný výbuch šlehajícího ohně.

Duarte se stáhl a vrhl na Lauru zlostný pohled, jako by za to mohla ona. Pak se otočil a krátkými, nevrlými údery křídel odletěl.

„Dobře. Tu děvku si nech. Stejně jsem ji nechtěl.“

„Idiota,“ zamumlal Marco a sledoval, jak Duarte prchá.

Zatímco se Marco vznášel na místě, Lauru zaplavil pocit úžasu. Každý drak byl ohromující, ale v Marcových pohybech bylo cosi ladného, skoro až tanečního. Ocas mocně švihal, udržoval tělo ve vzpřímené poloze a pod kožnatou kůží se napínaly svaly. A především ji fascinovaly ty zářivé, sytě modré oči, které varovaly každého, kdo by mu chtěl zkřížit cestu.

Pak se safírové oči obrátily k Lauře a ona nasucho polkla. Sakra. Měla utíkat, a ne na něj zírat. Teď už bylo pozdě.

Prudce stočila ocas a rozletěla se směrem k městu v marné snaze uniknout. Marco byl úplně jiná třída než Duarte a Laura to věděla. Přesto se nehodlala vzdát bez boje.

Marco ji dostihl během několika vteřin. Ale místo toho, aby zaútočil, poklidně prolétl vpřed, pak zakroužil ve vzduchu a zařadil se vedle ní.

Tiše zavrčel a její mysl dračí řeč opět přeložila.

„Co tady děláš? Copak nevíš, že je pro ženu nebezpečné létat v noci sama?“

Laura na něj civěla. Mluvil spíš káravým než ostrým tónem. Přesto uhnula a snažila se od něj vzdálit. Každou chvíli jí určitě začne vyhrožovat a ona bude muset utéct.

Marco plachtil na boku a následoval ji, aniž jí odřízl cestu.

„Nech mě být. Nejsem tu, protože chci, to mi věř.“

Naklonil hlavu tak, jako to dělalo tolik lidí v Lisabonu. Pronikl snad její americký přízvuk do dračí řeči?

Musel, protože odpověděl s přízvukem, který napodoboval ten její. Dračí verze angličtiny?

„Tak proč jsi tady?“

Zavrtěla hlavou: „To je dlouhý příběh. Prosím, prostě mě nech být.“

V Lauřině hlase se odráželo všechno zoufalství uplynulých týdnů plných stresu a vyčerpání a on ji několik dalších úderů křídel tiše pozoroval.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se nakonec mírnějším tónem.

Zasmála se a v jejím smíchu nebyla ani špetka humoru: „Dobrá otázka.“

Ukrývala se v ošuntělém hotelu poblíž nádraží, ale ten se teď, když ji napadl upír a drak, nezdál bezpečný. Dva draci, pokud počítala Marca. Ale v očích měl něco čestného, dokonce až starosvětského, kvůli čemu ho bylo těžké nazvat nepřítelem.

Nakonec se odklonil stranou a jedním křídlem jí pokynul, jako by říkal: Posluž si. Pokračuj.

Letěla dál, ale nespouštěla z něj oči. Byl to snad nějaký trik?

„Bydlíš u někoho?“ zavolal za ní.

Zavrtěla hlavou: „Jsem ubytovaná v hotelu Dom Pedro, kousek od nádraží.“

Přimhouřil oči, jako by chtěl říct: V té díře?

Povzdechla si. Dom Pedro byla opravdu díra, počínaje plísní v rozích a konče skvrnami na matraci. Plánovala, že si najde trochu lepší místo, ale bála se, že kdyby se přestěhovala jinam, Strážci by se s ní neměli jak spojit.

„Odkud jsi?“ dožadoval se Marco a znovu plachtil vedle ní.

Zhluboka se nadechla, připadalo jí to nekonečně daleko: „Z Bostonu.“

Rovnoměrné údery křídel na okamžik zeslábly. „Aha,“ řekl nakonec, ale znělo to pochybovačně.

„Čekám na setkání se Strážci,“ vysvětlila po chvíli.

Marco se zarazil: „Proč by ses s nimi chtěla setkat?“

Udělala gesto, kterým naznačila, že jde o její dračí tělo: „Kvůli tomuhle. Jsem drak, jestli sis nevšiml.“

Povytáhl silné obočí: „A?“

A? Vztek se v ní vzedmul a křídly prudce proťala vzduch. „Pro tebe je to možná všechno už stará písnička, ale pro mě je to novinka.“

Zamračil se: „Jak čerstvá novinka?“

Rozmrzele se zamračila, nenáviděla, jak se jí život vymkl z rukou. „Pět týdnů.“

„Pět týdnů? Není divu, že tak špatně lítáš.“

„Hej! Dělám, co můžu.“

Rozčileně letěla dál. Super. Další blbec.

„Jsi vždycky takhle napjatá, když létáš?“ zeptal se.

Obrátila oči v sloup: „Jen když mě pronásledují cizí draci.“

„Myslím tvou techniku.“

Odfrkla si: „Techniku?“

Marco si povzdechl a strčil křídlo pod její.

Ucukla. „Hej!“

„Uvolni se. Tady kolem loktu.“

Neměla žádné lokty, sakra. Jen kloub v křídle.

„Tím mi moc nepomáháš,“ zasyčela.

Několik následujících minut letěli mlčky. Marco zůstal po Lauřině boku a nejspíš si podrobně zaznamenával všechny chyby.

Když konečně promluvil, znělo to trochu překotně: „Proč si myslíš, že můžeš důvěřovat Strážcům?“

Z Laury vyprchala i ta trocha energie, která jí ještě zbývala. „Nevím, komu mám věřit. Nevím, kam mám jít. Prostě mě nech na pokoji, ano?“

Nesnášela, že zní tak slabě a ztraceně. Jenže ona byla ztracená, sakra. Nikdy v životě se necítila tak hrozně.

Rubín na krku zazářil a pak pohasl, jako by i on ztratil naději.

Marco přimhouřil oči, ale Laura ho ignorovala. Měla blízko k slzám a to poslední, co potřebovala, bylo, aby byl cizí chlap svědkem, jak se hroutí. Kromě toho už byli skoro zpátky v Lisabonu a musela vymyslet, co bude dělat. Nikdo si předtím nevšiml, že létá nad ulicemi, ale určitě by neušlo pozornosti, kdyby uprostřed Praça do Comércio provedla jedno ze svých nouzových přistání. Už se viděla, jak padá hlavou napřed a nedobrovolně udělá pár kotoulů, dokud nenarazí do sochy krále Josefa I.

„Fajn,“ zamumlal Marco neochotně.

Poplašeně se na něj podívala. Cože?

„Můžeš zůstat u mě.“

„Ehm, díky, ale ne.“

„Máš snad nějakou jinou možnost?“

Zadívala se na řeku. Předpokládala, že utopit se byla jedna z možností. Ale zas tak zoufalá ještě nebyla.

Otočila se k Marcovi a snažila se ze všech sil, aby působila nevraživě: „Podobný návrh měl i Duarte.“

Marco si odfrkl: „Já nejsem Duarte. Ani náhodou.“ Pak se zamračil. „Věř mi, návštěva je to poslední, co potřebuju. Ale ty potřebuješ ochranu.“

Nevěděla, jestli má cítit úlevu, nebo by ji jeho neochotné pozvání mělo urazit. Nezdálo se, že by Marco chystal něco nekalého. Ale zároveň to nemohla vědět jistě.

Na druhou stranu… co jí zbývalo?

Kapitola třetí

Marco se už počtvrté ohlédl přes rameno a zaklel. Proč letěla tak pomalu?

„Tudy!“ zavolal a ukázal bradou k nedalekému domu.

Byl to jeho dům. Místo, které s nikým nesdílel. Co to do něj, sakra, vjelo, že ji sem pozval?

Potřebuje pomoc, podotkl vnitřní drak. Takže jí musíme pomoct.

Ale proč? Vždyť ani nevěděl, jak se jmenuje.

Tak se zeptej, vybídl ho drak a zavrtěl ocasem jako štěně.

Marco zatnul čelist, odhodlaný neříct ani slovo. Ale o chvíli později mu to stejně vyklouzlo: „Asi bych se měl zeptat na tvoje jméno.“

Chtěl si rukou zakrýt ústa, ale to v dračí podobě nefungovalo.

„Laura Sampaová.“ Zněla tak vyčerpaně, až se mu z toho sevřelo srdce.

Laura. Vnitřní drak její jméno prakticky zpíval.

Marco se zamračil. Portugalské jméno, americký přízvuk. Žena, která tvrdila, že se donedávna nepřeměňovala. Každý normální měňavec prošel první proměnou v průběhu dospívání – někdy dříve, někdy později. Tak v čem byla jiná?

Drak pokrčil rameny. Je výjimečná.

Marco chtěl protestovat, ale vzhledem k barvě její dračí kůže – světle hnědé s měděným leskem – to bylo obtížné. Jen ti nejušlechtilejší draci měli ve zbarvení náznak zlata. Nezáleželo na tom, jestli to byl světlý odstín jako zlatá cihlička, nebo nejtemnější, nejhlubší nádech mědi – takové odstíny pocházely pouze z královské krve. Jenže Sampaová bylo obyčejné jméno a vznešení draci se málokdy mísili s obyčejnými lidmi.

Kromě toho se jí na krku něco zalesklo – rubín, který zářil jasně jako hvězda.

Marcova dračí část si toho ale sotva všimla, místo toho obdivovala Lauřiny ladné, štíhlé křivky.

A teď buď milý a představ se, vybídl ho drak.

„Marco da Silva,“ zamumlal. Pak se zarazil. Tak moment. To on tady velel, ne jeho drak!

Jsem jen zdvořilý, trvala na svém šelma.

Marco se zamračil. Aspoň že už byli skoro doma, kde se labyrint uliček Alfamy, lisabonského starého města, klikatil do kopce směrem ke kopuli panteonu.

„Vidíš ten hrad?“ přistihl se, jak jí říká, „míříme k tomu bílému domu kousek vpravo, který stojí nejvýš na kopci.“

Laura přikývla, ale ani se nepohnula, aby zakroužila ve větru – což byl kritický aspekt přistávání. Teprve když to udělal on, uvědomila si to a napodobila ho.

Marco dosedl na rovnou střechu, se zvednutými křídly a rozkročenýma nohama elegantně přistál. Ale Laura…

Zděšeně sledoval, jak se Laura přibližuje příliš rychle a oči má vytřeštěné strachem. Pak se to snažila vykompenzovat tím, že nadzvedla křídla. To narušilo dosavadní rovnováhu a nešikovně se svezla po střešní terase. Drápy jí přitom skřípaly jako nehty po tabuli. Jedním křídlem rozbila palmu v květináči a jen tak tak se zastavila, než jí došlo místo. Zůstala balancovat na samém okraji střechy a trvalo několik okamžiků, než se jí podařilo plácnout sebou pozadu zpátky do bezpečí.

Marco zíral, jak se potácí na nohou. „Neumíš správně přistávat?“

Nešťastně zavrtěla hlavou.

Marco otevřel ústa a pak je zase zavřel. Nakonec se proměnil do lidské podoby a prudce vyrazil dolů, naštvaný víc na sebe než na ni.

Proč na ní záleželo?

Proč by mu neměla být ukradená?

A proč mu, sakra, tak bušilo srdce?

Na čele se mu perlily krůpěje potu, přestože večer byl chladný a let nebyl nijak náročný. Minimálně posledních dvacet minut ne.

Natáhl si kalhoty a košili – právě to oblečení, které před hodinou narychlo odhodil, když jeho drak začal poplašeně vyvádět. Něco bylo špatně, i když tou dobou ještě nevěděl co. Ani teď ještě pořádně netušil, co se děje.

Podíval se ven řadou obrovských oken, která tvořila tři strany obývacího pokoje. Žádní draci, žádní chrliči, žádné nebezpečí. Jen tichá městská krajina posetá světly.

Znovu zaklel, popadl župan a vydal se zpátky na střechu. Když tam dorazil, sevřelo se mu srdce. Laura, už v lidské podobě, se choulila vedle květináče, který převrhla, a snažila se zamést hlínu rozsypanou po marockých dlaždicích. Na tvářích se jí leskly slzy.

„Nech toho!“ vyštěkl.

Pak se nad svým tónem zarazil. Co si, sakra, myslel?

Myslel na Olivii, na ženu, která s ním manipulovala všemi zbraněmi v ženském arzenálu – smyslnými úsměvy, srdceryvnými slzami a pohupováním boků.

Tohle není Olivia, zavrčel drak.

To bylo zjevné na první pohled, protože Olivia se neštítila ničeho, aby dosáhla svého, ani roztříštění mužského srdce. Lauřiny slzy byly oproti tomu opravdové.

Jediná věc, kterou udělal správně, bylo používání angličtiny. Dračí řeč byla univerzální, ale přízvuky se v ní přesto projevovaly, a ten Lauřin jasně naznačoval severoamerické kořeny.

„Poslyš, už jsi v bezpečí,“ řekl nevrle a hodil jí župan, jako by mu to bylo jedno.

Přál si, aby se mohl vrátit v čase a začít znovu. Protože mu to nebylo jedno ani v nejmenším, i když nedokázal vysvětlit proč.

Byla nahá, což mu došlo až v tuto chvíli. Sotva dokázal odtrhnout oči od hladké, odhalené kůže. Vnímal dokonalou křivku pevného zadečku, jemné prohnutí zad i vzpřímená ramena.

Odvrátil se a zaklel. Zapřísahal se, že se ženám bude vyhýbat, a tahle nebyla žádná výjimka.

Laura si rozpačitě natáhla župan, pak si klekla a pořád se snažila posbírat rozsypanou hlínu.

„Je mi to líto. Opravdu se moc omlouvám…“

Sevřelo se mu srdce. Vždyť to byla jenom kytka.

Pak se zarazil, protože tady vůbec nešlo o tu rostlinu. Myslela na všechny chyby, které kdy v životě udělala – vracely se a znovu ji zahanbovaly. Ten pocit míval čas od času i on.

Chraplavě si odkašlal: „To je v pořádku. Prostě… prostě…“

Na jazyku měl prostě se seber, ale přemohl se a zvládl mírnější odpověď.

„Prostě přijď dolů, až budeš chtít.“

Pak sešel ze schodů, aniž se ohlédl. Neodvážil se ohlédnout. Bál se, co by mohl udělat jeho drak. Zvíře uvnitř škrábalo, drápalo a dožadovalo se, aby mohlo zůstat po Lauřině boku. Což bylo absurdní. Laura byla v pořádku a on měl před sebou klidný večer. Příjemný, o samotě strávený večer, jak to měl nejraději.

Drak si nešťastně povzdechl. Nuda.

Přešel ke kuchyňské lince, kde měl rozdělanou práci, protože právě odtud předtím spěchal zachránit záhadnou dračí měňavku, která si rozhodně nemá co zahrávat s jeho srdcem.

Drak zavrčel. Za všechno může Duarte.

Marco se zamračil. Jeho vlastní bratranec obtěžoval ženu, která byla v Lisabonu nová. Ne, že by to Marca překvapovalo. Měl spoustu bratranců z druhého kolene a jeden byl rozmazlenější než druhý.

Když se na schodišti ozvaly tiché kroky, Marco nevědomky zesílil stisk prstů kolem sklenice.

Objevila se jemná květinová vůně a on se nemohl ubránit tomu, aby se jí nadechl. Přivřel oči a celé tělo se mu zahřálo. Byla to vůně léta a slunce. Vůně čistého, svěžího větru vanoucího z širého moře.

A najednou ho zaplavily vzpomínky na nevinné časy na úžasném místě, kde čas nehrál roli.

Moc hezké, zamručela vnitřní šelma. Je to jako doma.

Poprvé po více než deseti letech se myšlenky na domov neobjevily zatížené hořkými vzpomínkami.

„Omlouvám se.“ Lauřin hlas zněl pevně, ale trochu chraptivě. Očividně se vzpamatovala a snažila se tvářit statečně. „A děkuju.“

Odplul v myšlenkách tak daleko, že by ho její slova měla vyrušit. Ale Marco jen pomalu otevřel oči, jako by se probouzel z příjemného snu.

Když ji spatřil, zamrkal. Počkat, to ještě pořád snil?

Byla totiž krásná. Opravdu úchvatná. Nevypadala jako vyumělkovaná supermodelka, spíš jako jedna z těch úspěšných sportovkyň – ne taková, která to dělá pro slávu nebo světla reflektorů, ale naopak tiše a neúnavně dře, aby byla nejlepší v tom, co dělá. Dlouhé, vypracované nohy a vyrýsované paže by tomu ostatně odpovídaly.

„Žádný problém,“ zabručel. Sakra, proč na ni byl tak hrubý? „Posaď se.“

Zavázala si župan o něco pevněji a posadila se na bílou koženou pohovku naproti němu. Kolena přitom pevně tiskla k sobě a směřovala jimi na stranu. Hnědé vlasy v měděném odstínu jí přepadávaly přes ramena a vinuly se po měkkém vínovém županu. Byl to jeho župan a ta myšlenka mu přinesla příval uspokojení.

Řekni něco, naléhal drak. Něco milého.

Marco si rukou prohrábl nakrátko ostříhané vlasy a zjistil, že se mu nedostává slov. Bylo to tím, že vyšel ze cviku, co se týče vyjadřování něčeho hezkého? Nebo tím, jak podivně na něj působila?

Obojí, řekl drak zasněně.

Marco sepjal ruce ve snaze zůstat věcný, aby náhodou nevyhrkl něco ve stylu: Chovej se jako doma. Byl to jeho domov, sakra, a on nesnášel společnost.

Byl však příliš napjatý, než aby dokázal sedět, a tak se vydal k baru. „Dáš si něco k pití?“ Pití by mohlo být věcné, ne?

Nervózně polkla a zavrtěla hlavou: „Ne, díky.“

Ale když tázavě zvedl sklenici, viděl jí na očích, že váhá. Byl v nich ale i strach. Zatraceně, jak předtím mohl přehlédnout ty tmavé kruhy pod očima?

„Možná trochu vody,“ zamumlala nakonec.

Nalil Lauře minerálku a sobě sladké madeirské víno. Něco mu říkalo, že ho bude potřebovat.

„Takže jsi tu nová.“

Její zaskřehotání hraničilo s hysterií a Marco přemýšlel, jestli se zbláznila, nebo je jen opravdu, ale opravdu unavená.

„Nová. Dalo by se to tak říct.“ Třemi doušky vypila vodu a pak se zadívala na dno sklenice. „Přijela jsem do Lisabonu před třemi – ne, před čtyřmi dny. V úterý večer.“

Jeho drak se zavrtěl. Tu samou noc, kdy jsme nemohli spát.

Marco usrkl ze sklenice a dával pozor, aby hladina vína neprozradila chvění, které jím procházelo. Polovinu oné noci zůstal vzhůru, protože ho přepadl podivný tesklivý pocit, který si nedokázal vysvětlit.

Shoda náhod, říkal si.

Osud, oponoval drak.

„Ale portugalsky mluvíš dobře,“ poznamenal.

Povzdechla si: „Podle mých prarodičů ne.“

Pomalu z ní vymámil celý příběh, nebo aspoň to, co potřeboval vědět. Lauřini prarodiče opustili Portugalsko téměř před půl stoletím. Její praprateta byla měňavka, ale žádný žijící člen rodiny se neuměl měnit. Celé to bylo pro Lauru nečekané a zaskočilo ji to.

„Rozhodně to bylo velké překvapení,“ utrousila a zadívala se na své prsty, jako by se mohly změnit v drápy.

Marco se zamračil: „Co to spustilo?“

Laura si automaticky položila ruku na hruď, ačkoli župan zakrýval, po čem sahala.

To ten náhrdelník, zašeptal jeho drak. Ten s rubínem, který zářil jako hvězda.

Marco svraštil čelo: „Tvůj náhrdelník. Můžu se na něj podívat?“

Marco se zarazil: „Ne?“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí