Anna Lowe, Strážce Říma

série Ohnivé panny – 3

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu ROME

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2019 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-11-9

Print: ISBN 978-80-53012-12-6

Strážce Říma

Newyorčanka Lena Castamolino je v pořádném maléru. Pokaždé, když vysvitne úplněk, její tělo se snaží proměnit v divokou šelmu a ona netuší proč. Kůže jí ztvrdne a ramena se začnou mučivě přetvářet v křídla. Křídla! Že by to souviselo s tím, že se nedávno přestěhovala do Říma – magického města, které ji už léta vábilo? Nebo odpověď souvisí s otcem, který ji opustil hned po narození? Ať tak či onak, potřebuje pomoc, protože veškerá odvaha a odhodlání světa nedokáže zastavit měsíc – ani zlé síly, které jsou jí v patách.

Věčné město? Spíš věčné vyhnanství. Aspoň pro člena opovrhovaného klanu Monserattiů. Ale vlčí měňavec Sergio Monseratti dostane poslední šanci vrátit se do města, které miluje, a nehodlá ji promarnit. Aby odčinil hříchy a zločiny své rodiny, musí zlikvidovat nelítostného mafiánského bosse. Nemůže si dovolit žádné rozptylování a v žádném případě se nesmí zamilovat do tajemné ženy, která by mohla být klíčem k záchraně města – bez ohledu na to, jak velká vášeň mezi nimi vzplane.

Oslnivé hvězdičky, miliardářští playboyové, pomstychtiví nepřátelé, draci toužící po moci, tajní dědicové… Je nemožné poznat, komu lze věřit, ale jedno je jisté – osud se dal do pohybu a Řím je jeho jevištěm.Rebelka Gemma Archerová o vlásek uprchne z Bostonu před děsivým stalkerem. Ocitne se v Londýně, kde se snaží vybudovat si nový život – a rozhodně se nehodlá zaplést s žádným mužem! Tedy až do chvíle, kdy jí do života vstoupí neodolatelný cizinec. Liam je roztomilý a sexy, chová se jako novodobý rytíř, a vyvolává v ní spalující touhu. V čem je problém? Je stejně potrhlý jako někteří její příbuzní. Draci? Lví měňavci? Vlkodlaci? Zdá se, že ten nešťastník opravdu věří pohádkám, které vypráví!

se nestačí. Dokážou Liam a Gemma překonat útoky lstivých nepřátel a dávné lži minulosti?

Strážce
ŘÍMA

Ohnivé panny

díl 3

podle

Anna Lowe

ROME

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Lena pospíchala po úzkém chodníku a zatínala ruce v pěst. Kolem projel Fiat Punto a jeho reflektory ji ve tmě na okamžik oslepily. Někde v dálce se z baru rozléhal jásot. Bylo pozdě. Dost pozdě na to, aby se hrálo prodloužení rozhodujícího fotbalového zápasu, na který se všichni v Římě už několik týdnů těšili. Itálie žila a dýchala fotbalem a ona se těšila na slavnostní atmosféru, která provázela každý šampionát. Ale teď…

Leně krkem projela bolest a ramena se nahrbila. Na obloze se honily mraky a ulici zalévalo tlumené měsíční světlo. Nádherná scenérie, kterou by si za jiných okolností ráda vyfotila. Prsty se jí však kroutily a nehty bolely.

Ne, ne, ne. Tohle se přece nemůže stát. Znovu už ne.

„Bude to dobré, bude to dobré,“ šeptem lhala sama sobě, protože pozitivní myšlení jí vždycky pomohlo…

…až na výjimky, třeba když se vlastní tělo snažilo proměnit v divokou šelmu.

Spěchala ulicí kolem nádherné vily s cimbuřím, kterou milovala. Ale dneska večer sotva otočila hlavu, aby se zamyslela nad tím, kdo tam asi bydlí, jako to obvykle dělávala. Místo toho uháněla ke vstupu do parku vily Pamphili. Za každou cenu musí zmizet z dohledu dřív, než se to stane znovu.

Túúú! Když se potácela přes ulici, zatroubilo na ni auto a řidič zakřičel něco o tom, že to přehnala s vínem.

Ale Lena nebyla opilá! Sakra, nebyla ani zdrogovaná. Jen nedokázala zkoordinovat nohy. Ne když se jí podlamovala kolena.

Mraky znovu zakryly měsíc a ona získala dostatek rovnováhy na to, aby se rozběhla do stínů parku. Místo, kam by se žádná rozumná žena v noci sama neodvážila. Ale ona neměla na vybranou.

Pospěš si, přikázala si a rozběhla se na vrchol kopce.

Ještě před hodinou byla ve svém malém střešním bytě v zapadlé uličce v osobité římské čtvrti Trastevere. Ale neklid, který ji pronásledoval od západu slunce, zesílil, a tak vyrazila ven. Nejdřív jen tak bezcílně bloudila, ale instinkt ji hnal na nejbližší ze sedmi římských kopců. Instinkt, který našeptával, aby se dostala na nějaké vyvýšené, osamocené a prostorné místo. Proč?

Po tvářích jí stékaly slzy, protože věděla proč. Děsivá změna, která ji při posledním úplňku třikrát zdevastovala tělo, se opakovala. Tou dobou byla v Římě teprve pár týdnů. Jenže podivný pocit v hlavě, který ji ten den trápil, zesílil! Skončila na kolenou a sténala kvůli bolesti v ramenou, zatímco jí v hlavě zněl cizí hlas.

Pusť mě ven!

Když se to stalo poprvé, shrbila se, zakryla si rukama uši a kolébala se, dokud ji nepřestaly bolet klouby. Podruhé padla na všechny čtyři a měla pocit, že se jí tělo trhá na kusy. Potřetí…

Nasucho polkla a zahnala děsivé vzpomínky. Nějakou dobu se snažila sama sebe přesvědčit, že jí někdo něco přimíchal do jídla nebo pití. Ale teď, když se to dělo znovu…

„Bude to dobré, bude to dobré,“ mumlala si, zatímco jí hnědé vlasy poskakovaly na ramenou.

Na vrcholku kopce se před ní tyčil oblouk Čtyř větrů, jak se dozvěděla během prvních dní při průzkumu nové čtvrti.

Dnes v noci bude foukat východní vítr, šeptal ten vnitřní hlas. Ideální pro rychlý let k pobřeží a zpět.

Zatnula zuby. Celý život byla až neobvykle naladěná na vítr a počasí, a přestože byla v Itálii poprvé, krajina jí připadala povědomá jako ze vzpomínek na dětství. Což nebylo možné. Její matka opustila Evropu ještě před Leniným narozením. Lena tu byla jen jednou.

Pak ale přišel ten osudný den, kdy kvůli snižování počtu zaměstnanců ve firmě přišla o práci. No a to vedlo ke spontánnímu rozhodnutí přestěhovat se do Říma. Jen proto, že mohla. Krátce nato se začaly objevovat tyhle epizody… při nichž se něco snažilo dostat ven.

Podívala se na ruce a zaklela. Nehty měla sedm centimetrů dlouhé, kůži drsnou, paže začínaly být celé kožnaté. Kdyby ji takhle někdo viděl…

Proběhla pod obloukem a zastavila se. Zvuky města se ztrácely v dálce a noční ticho působilo strašidelně. Kolem proletěl netopýr a ve větru zašustilo křoví. Pěšiny se rozbíhaly do všech stran a ona se vydala tou, která vedla k lesíku. Možná by se tam mohla schovat před světlem měsíce, které jako by urychlovalo přeměnu.

Větve ji bičovaly do nohou, když se hnala mezi stromy a hledala nejvíc zarostlou část lesa. Jenže hustý porost byl v městských parcích Říma relativní pojem. Lena po pár krocích málem vyběhla druhou stranou z lesa ven.

„Sakra.“

Couvla a schoulila se u kořenů japonské borovice. Pak zavřela oči a snažila se bojovat s přeměnou.

Pusť mě ven, naléhal jí hlas v mysli. Bude to v pořádku, slibuju.

Jo, jasně.

Když měsíc zahalil mrak, pnutí v ramenou polevilo a Lena se několikrát zhluboka nadechla. Tohle by mohla zvládnout… nějak. Překoná cokoli, přesně jak ji to naučila její svobodná matka.

Na druhou stranu, o ničem takovém se nikdy nezmínila.

Leně ze rtů vyklouzlo tiché, hluboké zavrčení a ona si rukou rychle zakryla ústa. Sakra. Jestli se tentokrát promění v draka, bude se moct proměnit zpátky? Nebo začne divoce běsnit, drancovat a vypalovat krajinu?

Vnitřní hlas zafuněl: Jen krátký let k pobřeží a zpět. Slibuju, že budu hodná.

Mraky se protrhaly, odhalily měsíc a Lena se sténáním padla na všechny čtyři. Měla pocit, jako by ji postihly všechny druhy středověkého mučení najednou. Nehty vytahané kleštěmi, odstřižené uši, končetiny přivázané ke čtyřem koním, kteří je táhli do čtyř různých směrů.

Nepřeháněj, zabručel vnitřní hlas. Nebude to bolet, když mě to necháš převzít.

Ani náhodou. Nedovolí, aby nad ní to něco převzalo kontrolu. A rozhodně nechtěla nové tělo, ne když konečně přijala to svoje se všemi chybami a nedokonalostmi. Ksakru, vždyť jí taky trvalo skoro třicet let, než toho dosáhla!

Bude to v pořádku…

Zatnula zuby.

Bude. Přestaň se mnou bojovat a uvidíš.

Ale Lena to vidět nechtěla. Chtěla se schoulit do klubíčka a probudit se z téhle noční můry, která se tolik lišila od příjemných snů, co se jí zdály celé roky. V nich se proměňovala v draka a neohroženě létala nad krásnou toskánskou krajinou.

Místo toho teď zarývala znetvořené prsty do suchého trsu trávy a bojovala, aby si udržela kontrolu nad vlastním tělem. Bolely ji zuby. V ústech ji pálilo a nedokázala zadržet zasténání. Pak další a další, dokud měsíc nezakryl temný mrak a bolest nepolevila.

Se skloněnou hlavou ztěžka oddechovala. Kousek od ní se po cestě ozvaly kroky a Lena ztuhla. Zaměřila se na jejich zdroj.

Pes, sakra.

Zatraceně velký pes. Proč nebyl na vodítku?

Pak nasucho polkla. Protože to nebyl pes ale vlk.

Zůstala v podřepu a modlila se, aby šel dál. Vlk se naopak usadil na zadních, zvedl čenich a začal výt. Vydal dlouhé, osamělé zavytí, které se stupňovalo a zase klesalo. Zřetelné, ale přesto tiché, jako by to zvíře chtělo zůstat v utajení stejně jako ona. Zpívalo jeden žalostný tón za druhým v baladě o samotě a smutku. Pak se náhle odmlčelo a prudce otočilo hlavou.

Lena se chtěla přikrčit, ale jak jí tělem projela další křeč, upadla na zem. Zadní část trička se s příšerným trhavým zvukem rozervala.

Pusť mě ven. Přijmi to, kým jsi, naléhal hlas.

Pohled se Leně rozmazal, ale čich se naopak zostřil a zachytil tucet nových intenzivních vůní. Jako třeba suché bylinné aroma země pod nehty. Pronikavý zápach tlejícího listí. A to byly jen ty nejčerstvější pachy. Zachytila i další, například klikatící se stopu, kterou po sobě zanechal nadržený pes, a náznak zatuchlého potu na místech, kudy před několika hodinami proběhl běžec.

Vrrr.

Ztuhla. Přestože to bylo jen tiché zavrčení, zvíře, které ho vydalo, bylo jen pár kroků od ní. Pořád ještě měla rozostřený zrak, ale přesto viděla, jak se křoví pohnulo a pižmový psí pach se přibližoval.

Sakra. Vlk. Každou chvíli se do ní zakousne.

Ale nemohla utéct. Nemohla se schovat. Zmohla se jen na to, že se nahrbila a zaryla nehty do země.

„Huš,“ zamumlala, „jdi pryč!“ Svaly se jí zmítaly v křečích a lokty se ohýbaly v nepřirozeném úhlu.

U ucha se jí ozvalo čenichání a na tváři ji zahřál teplý vlčí dech.

Vrr, řekl vlk psím šepotem.

Leně se ve zmatené mysli honily rozporuplné myšlenky: Přestaň. Pomoz mi. Nech mě na pokoji.

Neviděla, jak se mraky hýbou, ale cítila, jak se znovu rozestupují, a nešťastně zasténala.

„Ne…“

Prsty jí mizely. Ruce taky. Přes ramena jako by se jí rozprostřela těžká deka. Pak se tričko roztrhlo ještě víc, a když se divoce rozhlédla kolem sebe, zachytila rozmazané záblesky okolí. Stromy, které nad ní tvořily stříšku… Vlk, který tázavě nakláněl hlavu… Křídla…

Počkat!

Křídla?

Tváře a nos ji pálily a cítila pnutí. Vlk couvl. Ale o chvíli později se vzduch zachvěl a zvíře se postavilo na zadní.

Pulz jí uháněl jako o závod. Co teď? Skočí po ní. Každou chvíli jí zaryje zuby do těla.

Ale neskočil. Pohyboval se zpomaleně… Proměňoval se, až z něj nebylo zvíře, ale člověk. Vysoký, svalnatý muž se stejně tmavě černými vlasy, jako byly chlupy toho vlka. Přikrčil se, zkoumal ji a pak promluvil tichým, jemným barytonem.

„Stai bene?“

Ne, nebyla bene. Ani v nejmenším.

Prosím, zastav to. Prosím, pomoz mi, chtělo se jí naříkat.

Ale místo toho jen řekla: „Jdi pryč.“ Zatraceně, vždyť byla sama v noci v parku, s napůl roztrhaným oblečením. Kdoví, co by jí to zvíře, člověk, nebo co byl zač, mohl udělat?

Zasyčená slova musela znít nesrozumitelně, protože muž se odmlčel a pak zašeptal anglicky s italským přízvukem.

„Kdo ti to udělal?! Jsi v pořádku?“ pak sám sebe proklel a italsky dodal: „Samozřejmě že není v pořádku.“ Pak přepnul zpátky do angličtiny. „Dovol, abych ti pomohl. Slibuju, že to bude dobré.“

Chtěla mu věřit, ale proč by měla? Zvlášť když měla tělo v jednom ohni a lámaly se jí končetiny.

„Dýchej. Nebojuj s tím. Je to tvoje poprvé, že?“ zašeptal cizinec.

Otevřela ústa, ale jediné, co ze sebe dokázala vydat, bylo zakašlání. V krku ji pálilo a noc ozářily drobné jiskřičky.

Cizinec se se zaklením odklonil. Drago.

Ne, chtěla protestovat. Žádný drak. Jsem to jen já.

Ale, sakra. Její paže se vážně dost podobaly křídlům a nos se jí protáhl do zorného pole a měl tvar čenichu.

„Ne,“ zasténala, když jí nervy prořízla bolest.

„To je v pořádku. Jen dýchej.“

Chtěla se mu vysmát. Dýchání by jí nepomohlo, zvlášť když hrozilo, že z ní vyšlehne oheň. Ale zjistila, že díky uklidňujícímu autoritativnímu hlasu a jemnému dotyku se jí splašené dýchání zpomaluje.

„Sì. Přesně takhle,“ zašeptal a dotkl se Leniných zad. „Zhluboka dýchej.“

Zamračila se. Co z něj dělalo takového odborníka? A kdo mu, sakra, dal svolení se jí dotýkat?

Ale něžný dotyk ji z nějakého důvodu zklidňoval. Bušící srdce se zpomalilo. Ta pomyslná deka sklouzla a z křídel se opět staly ruce.

Pokračuj. Mluv. Dotýkej se mě, chtěla ho prosit. Ať už dělal cokoli, fungovalo to.

Zrak se jí pomalu vyjasňoval a Leně došlo, že se krčí v podřepu a z boků jí visí rozervané kusy látky. Pak se zachvěla a pohlédla do těch nejtemnějších, nejhlubších očí, jaké kdy viděla. Byly upřímné, pronikavé a vpíjely se do jejích. Slibovaly – ne, přísahaly, že bude všechno v pořádku.

„Dobře,“ zašeptal. „Vidíš? Už je to lepší. Zkus…“

Zapraskala větvička a muž trhl hlavou doleva. Lena udělala to samé.

„Vlk,“ zalapala po dechu, když spatřila dalšího vlka. Byl světlejší a hrozivější. Na rozdíl od toho prvního vypadal téměř krutě.

Muž – její zachránce? Potenciální útočník? – se napřímil do plné výšky, přičemž před ní svým tělem vytvořil bariéru, aby zvíře odehnal.

Vlk jednou štěkl a muž se v odpověď zamračil.

„Ne. Běž,“ nařídil mnohem drsnějším tónem, než jakým promluvil na ni.

Lena netušila, co se děje. Věděla jen, že mrak, který zakrývá měsíc, je velký. Dost velký na to, aby si mohla oddechnout a možná se i odplížit od těch dvou bestií.

„Řekl jsem, ať jdeš. Poslední varování!“ křikl muž na vlka.

Šelma stáhla ocas mezi nohy a o krok ustoupila, ale neodešla. Sledovala Lenu lačnýma očima a olizovala si pysky.

Muž si pro sebe mumlal italsky. Něco o tom, že se věci dají dělat po dobrém a po zlém, víc Lena nepochytila. Pak vykročil vpřed a opustil úkryt stromů.

Wow. Měl holý zadek… vlastně celé tělo. A… no… byl to přímo skvostný pohled. Ten chlap byl jako živá socha z pečlivě vytesaných svalů. Jako oživlé mistrovské dílo z Galleria Borghese. Tělo se jí rozehřálo a instinkt pobízel, aby ho následovala a dotkla se jedné z těch hluboko vysekaných linií.

Pak se ale zarazila. Kruci. Byly tyhle divoké touhy součástí procesu přeměny v draka? Měla by odtamtud vypadnout, a ne zírat na cizí mužský zadek! Ať už byl sebevíc dokonalý…

Pomalu couvala lesem, zatímco muž odháněl vlka.

Počkat… ozvalo se něco v ní. Potřebujeme ho a on potřebuje nás.

Přesto se přinutila zrychlit. Tohle byla jedinečná šance uniknout oběma vlkům. A možná i bestii, která zuřila hluboko v jejím těle. Když se dostane domů a schová se před měsícem, možná se jí podaří udržet bestii na uzdě.

Prvních pár kroků bylo roztřesených, ale další už byly rychlejší a brzy už sprintovala ven z parku a tiskla si roztrhané oblečení k tělu. Ať se stane cokoli, zvládne to… nějak. Vždycky to zvládla.

A co se týče vlčího muže, který jí pomohl – no, ten se o sebe očividně dokáže postarat sám.

Lena se ještě jednou ohlédla a pak se rozběhla domů. Tam, kde se může schovat před měsícem – a před hrůzou z toho, co by se z ní mohlo stát.

Kapitola druhá

Lena strčila ruku do fontány pod Španělskými schody a nechala si prsty omývat chladnou vodou. Díkybohu prsty, ne drápy.

Při té vzpomínce se otřásla. Od oné strašné noci v parku uplynul celý týden a její tělo se už nesnažilo přeměnit. Obzvlášť ne teď, když začal úplněk ubývat.

Rychle si osušila ruce, namířila fotoaparát na Španělské schody a pořídila několik snímků. Všechno bylo v pořádku. V naprostém pořádku. Byla jen další normální člověk… aspoň prozatím. Teoreticky měla ještě tři týdny, aby se pokusila zjistit, co se děje a jak to zastavit. Mezitím musela platit účty, což znamenalo, že potřebovala pracovat.

Upravila nastavení foťáku a vyfotila několik dalších snímků. Ale i na to se musela soustředit, protože představivost jí pořád dokreslovala do záběru jeho. Vlčího muže v parku. Byl jedinou příjemnou částí prožité noční můry. Lena si nedokázala jasně vybavit mužskou tvář, ale v mysli jí stále zněl hluboký hlas a celý týden ji pronásledovala nevysvětlitelná touha znovu ho vidět. Bylo to jako pubertální pobláznění, jen stokrát intenzivnější. Od chvíle, kdy se probudila, až do chvíle, kdy šla spát. A zatraceně, i potom na něj myslela. Kdo to vlastně byl? Co byl zač? A hlavně – uvidí ho ještě někdy?

Vtom se zarazila. Matka ji vždycky varovala, že čím větší přitažlivost, tím větší zklamání nakonec zažije.

Všichni muži jsou takoví.

Kromě toho byl ten chlap v parku úplně cizí, a dokonce ani ne člověk.

„Sakra. Soustřeď se,“ zamumlala si Lena pro sebe.

Pohrávala si s fotoaparátem a pak zkontrolovala hodinky. Žena, se kterou se měla setkat, nepřicházela a zářivé barvy svítání, které zbarvovaly oblohu za kostelem Trinità dei Monti, rychle bledly.

Tak se vzpamatuj a užij si další krásné ráno v Římě, nařídila si.

Byla to pravda. Jak často měla jednu z římských památek jen pro sebe? Během několika hodin budou Španělské schody plné turistů a milenců. Teď však bylo takové ticho, že slyšela zurčení fontány dole pod schody. Dokonalé rozptýlení od všech starostí, které jí zahlcovaly mysl.

Zaostřila objektivem a zamračila se na úpatí schodů. Úklidová služba tudy projela a všechno spláchla hadicí, ale přehlédla chuchvalec žvýkaček nalepený vedle dvojice iniciál vyrytých do srdce. Lena pořídila několik snímků a v duchu vymýšlela popisky. Věčné škody ve věčném městě? Nebo snad: Udělejte si fotky, zanechte jen vzpomínky?

Zhluboka se nadechla a připomněla si, že Řím za uplynulá staletí přežil mnohem horší věci. Přesto tyhle snímky brzy zveřejní na sociálních sítích. Místní obyvatelé i turisti potřebovali sem tam nenápadně připomínat, jak se mají chovat. Zároveň by to Leně pomohlo odvést myšlenky od celého incidentu v parku.

„Do prdele!“ ozval se z boční ulice nevrlý hlas. „Tyhle dlažební kostky mi zlomí podpatky.“

Lena se zhluboka nadechla. Amber zřejmě přece jen na focení dorazí.

„Leno!“ Amber se rozzářila, když přiběhla a vlekla za sebou… tři metry dlouhý svatební závoj?

Lena otáčela obličej ze strany na stranu, když jí Amber dávala vzdušné polibky na tváře.

„Amber. Tak ráda tě zase vidím.“

To nebyla lež, protože Lena si vždycky vážila stálých zákazníků. Na druhou stranu pocítila silné znechucení, protože… no páni. Rty měla Amber dvakrát tak velké a nateklé, než jak si je Lena pamatovala. No a podobně na tom byla i její prsa. Amber měla vždycky plnější postavu, ale zřejmě investovala první peníze ze showbyznysu do svých, ehm, předností.

Amber McCloskyová – alias Amber van Love – se zazubila a vypjala hruď.

„Aha, všimla sis holek. Jako všichni. Nechala jsem si je trochu vylepšit. Nejsou skvělé?“

Lena se přinutila ke slabému úsměvu. Se svou skromnou velikostí košíčků C byla docela spokojená. Ale co, jestli je tak Amber šťastná…

Podívala se do očí nadějné hvězdy, ale mezi vší tou ctižádostí se štěstí hledalo těžko. Byl v nich strach i osamělost, nemluvě o záblesku chamtivosti.

Lena si odkašlala a odvrátila pohled. I kdyby byly oči oknem do duše, musí si přestat hrát na amatérskou psycholožku.

„Měly bychom začít, než přijdeme o světlo,“ řekla a mávla k ikonickému schodišti.

„Vicente tu bude každou chvíli.“ Amber pohodila natupírovanými platinovými vlasy. „Šli jsme pozdě spát, jestli mi rozumíš.“

Lena se usmála, jako by dobře znala divoký, bláznivý sex, který trvá polovinu noci. Pak pokynula směrem k Ambeřiným šatům: „Je na místě gratulace?“

Ambeřino chichotání bylo dost hlasité na to, aby probudilo půlku Říma. „Nejsme zasnoubení. Zatím. Ale jakmile se tyhle fotky zveřejní, začnou se šířit zvěsti.“ Promnula si ruce. „Gary bude strašně žárlit.“

Lena našpulila rty. Když Amber před dvěma týdny volala, aby naplánovala focení, zmínila se o novém příteli Albertovi, ne o Vicentovi. Ale jediný stálý byl Gary – o několik desítek let starší hollywoodský producent, který dal Amber nedávno kopačky.

„Věřila bys, že mě Gary nazval ubohou hvězdičkou?“ zamumlala Amber vztekle. „Já mu ukážu.“

Lena se rozhodla raději neodpovědět. „Můžeme začít? Mohly bychom si dát na zahřátí pár sólo záběrů.“

„Hm, asi jo.“ Amber zakoulela očima, ale okamžitě našpulila rty na nestydatý polibek à la Marilyn Monroe.

Lena poslušně cvakla foťákem a připomněla si, kolik za tuhle zakázku dostala zaplaceno.

„Pěkné. Můžeš si ten závoj přehodit přes rameno?“

Amber udělala, co jí řekla, a růžové světlo úsvitu, které pronikalo závojem, vytvářelo skvělý efekt. Lena si v duchu poznamenala, že to vyzkouší při příštím focení novomanželů.

„A co tohle?“ Amber vyhodila nohu na okraj fontány a nechala šaty sklouznout dozadu, čímž odhalila krajkové punčochy uchycené podvazky, které křičely: Svaž mě, zlato!

„Pěkné,“ zamumlala Lena a snažila se nepozvracet. Pokoušela se taky nezívat, protože noční můry – a nemravné sny o muži v parku – ji trápily celý týden a okrádaly o spánek.

Zakroužila rameny, aby se ujistila, že nemá křídla, a znovu se soustředila na práci. Amber se však náhle otočila.

„Konečně. Tady jsi.“

Žena s kufříkem plným líčidel přispěchala a začala Amber upravovat vlasy.

„Tohle je Antonia, moje maskérka,“ řekla Amber a představila je. „Lena je ta fotografka, o které jsem ti říkala. Fotky, které pořídila v New Yorku, mě proslavily.“

Lena si nebyla jistá, jestli se účast v reality show kabelové televize dá považovat za proslavení, ale co už. Uznání si opravdu vážila.

„Když jsem zjistila, že je Lena v Římě, šla jsem rovnou za ní. Není to tak?“

Lena přikývla: „Ano, šla.“

Antonia se usmála a promluvila anglicky s přízvukem: „Líbí se mi tvoje melíry. Kde sis je nechala udělat?“

Lena se dotkla hebkých po ramena dlouhých vlasů. Většina byla čokoládově hnědá, ale konečky měla zlatavé.

„Nenechala jsem si je udělat. Prostě mám takové vlasy. Už od narození.“

„Máš štěstí,“ vložila se do toho Amber, „moje vlasy dají spoustu práce, aby vypadaly takhle dobře.“ Pohodila odbarvenou hřívou, pak se zachichotala a vypnula prsa. „Ještěže holky nejsou náročné na údržbu.“ Pak trhla hlavou doleva a zamávala. „Aha, už je tady. Vicente! Tadýýý!“

„Ciao, bella!“ zavolal muž kráčející ulicí.

Vlastně se blížili tři muži. Vicente a dva další, všichni mladí a namakaní. Vypadali, jako by vylezli přímo z časopisu o kulturistice. Vicente zamířil k Amber, zatímco ti dva se začali rozhlížet a zkoumat okolí jako dvojice bodyguardů.

Lena si je pořádně prohlédla. Soudě podle zkoumavých pohledů jako z tajné služby to byli bodyguardi.

Raději odvrátila zrak, zatímco se Amber a Vicente muchlovali. V podstatě po sobě slintali. Fuj. To o sebe museli tak silně třít boky?

Amber se napřímila, celá zrudlá a – ano – šťastná. „Nemůže se ode mě odtrhnout.“

Lena se zmohla na lehký úsměv. Očividně.

„Leno, seznam se s Vicentem.“ Amber poplácala svého milého po široké hrudi, až zacinkal tlustý zlatý kříž, co mu visel kolem krku.

„Těší mě,“ řekla automaticky a vzala ho za ruku.

V okamžiku, kdy se dotkli, chtěla ucuknout. Vicenteho halil opar silné kolínské, ale i přes ni cítila něco shnilého. A když se mu podívala do očí…

Přinutila se necouvnout, ale srdce jí bušilo a vyzývalo k útěku. Na první pohled byl Vicente jen další pohledný Ital – napumpovaný testosteronem, ať už přírodním, nebo jiným. Ale ty jeho oči…

Nasucho polkla. V těch tmavých, povýšených očích se skrýval jen chladný, vypočítavý chtíč. Byly to oči zločince, který se nezastaví před ničím, aby dostal, co chce.

Naštěstí o ni neměl sebemenší zájem. Díkybohu za ten košíček C a obyčejné džíny. Vzápětí pustil její ruku a zběžně utrousil: „Piacere.“ Těší mě.

Lena se otočila a přála si, aby si mohla z hlavy vymazat všechno, co zahlédla ve Vicenteho pohledu. Něco krutého. Zlého. Téměř zvířecího, a ne v dobrém slova smyslu.

„Tak začneme.“ Amber přitáhla milence ke schodům.

Lena naprázdno polkla a schovala se za objektiv. Vicente jí v mysli rozezněl hotový poplach. Byl to snad mafián? Začínající Mussolini? Sériový násilník?

Amber, chtělo se jí zašeptat. Proč jsi zrovna s tímhle chlapem?

Ale to nemohla udělat a ani to neudělala. Jen fotila, zatímco jí prudce bušilo srdce. Čím dřív to tu dokončí, tím dřív se dostane pryč od Vicenta a jeho poskoků.

Většinou pracovala s novomanželi, kteří potřebovali lehké vedení a instrukce. Položte ruku sem, nakloňte hlavu, přitulte se blíž – a podobně. Ale Amber měla talent na žhavé pózy. Nejprve otočila Vicenta zády k foťáku, podívala se mu přes rameno a zaryla mu nehty do zad v póze, která by se klidně hodila do pornočasopisu. Pak ho chytila za ruce a zaklonila se, až měla trup skoro vzhůru nohama k objektivu.

„Páni,“ zamumlala Lena. Věděla Amber, jak moc jsou holky v tomhle úhlu vidět?

Samozřejmě že vím, říkaly Ambeřiny jiskřivé oči. Hlavně ať jdou pořádně vidět.

Objevilo se několik ranních ptáčat, která to se zájmem sledovala, ale bodyguardi je drželi v dostatečné vzdálenosti. Amber nastavila Vicenteho do jednoho z těch zakloněných polibků, jako ve filmu Jih proti Severu, které někteří novomanželé rádi používali na svatební fotky. Poslední pár, který Lena fotila, se po téhle póze začal chichotat, zatímco na sebe házeli zamilované pohledy, a bylo na nich vidět, že jsou v tom až po uši. Ale Amber měla v očích jen znaky dolarů a Vicenteho výraz vyzařoval čiré majetnictví. Ale ne tím roztomilým způsobem. Spíš jako by říkal: Patříš mi, a proto uděláš všechno, co ti přikážu.

Lena polkla pachuť žluči. To byl ten problém s jejím podivným, téměř rentgenovým viděním. Někdy by přísahala, že se dokáže dívat lidem přímo do duše. Ale nikdo ji nikdy neznepokojoval tak jako Vicente.

Zničehonic se bodyguardi naježili, když se přiblížil další muž, ale vzápětí se zase uvolnili. Neformálně na sebe kývli a zase se začali tvářit nebezpečně.

Na první pohled se ten nově příchozí chlápek podobal ostatním, ale přesto byl něčím jiný. Krátké černé vlasy měl pečlivě zastřižené, dokonalý oblek šitý na míru, pohyby uvolněné a plynulé.

Leně poskočilo srdce a zatajila dech. Znala ho?

„Co dál?“ zavolala Amber.

Rychle se otočila zpátky ke klientce, i když bylo těžké se soustředit. „A co támhle?“

Ty.

„Honem. Pomoz mi.“