Anna Lowe, Strážce Londýna

série Ohnivé panny – 2

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Z anglického originálu London

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2019 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-09-6

Print: ISBN 978-80-53012-10-2

Strážce
Londýna

Ohnivé panny

díl 2

podle

Anna Lowe

London

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Strážce Londýna

Rebelka Gemma Archerová o vlásek uprchne z Bostonu před děsivým stalkerem. Ocitne se v Londýně, kde se snaží vybudovat si nový život – a rozhodně se nehodlá zaplést s žádným mužem! Tedy až do chvíle, kdy jí do života vstoupí neodolatelný cizinec. Liam je roztomilý a sexy, chová se jako novodobý rytíř, a vyvolává v ní spalující touhu. V čem je problém? Je stejně potrhlý jako někteří její příbuzní. Draci? Lví měňavci? Vlkodlaci? Zdá se, že ten nešťastník opravdu věří pohádkám, které vypráví!

Liam Bennett se jako bývalý voják snaží ze všech sil přizpůsobit civilnímu životu. Ale zapadnout do společnosti nebylo nikdy jeho silnou stránkou – je totiž měňavec se smíšenou krví. Zčásti lev – člen nejvznešenější londýnské lví rodiny – a zčásti odpadlík s nežádoucí dračí krví. Když si ho Strážci Londýna najmou, aby pomáhal udržovat zákon a pořádek, Liam se chopí příležitosti prokázat své kvality. Brzy však zjistí, že nic není takové, jak se zdá. Ani mezi spojenci, ani mezi nepřáteli, a dokonce ani v jeho vlastní rodině. Jediné, čím si může být jistý, je nebezpečí, které hrozí Gemmě.

Smrtící nepřítel pronásleduje Gemmu tisíce kilometrů a Liamovi nezbývá nic jiného, než svou osudovou družku tajně odvézt do domova dračích předků – na odlehlý hrad ve Walesu, kterému se už léta záměrně vyhýbal. Ale skrývat se nestačí. Dokážou Liam a Gemma překonat útoky lstivých nepřátel a dávné lži minulosti?

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Gemma se pevně držela madla nad hlavou, zatímco vůz metra rachotil zatáčkou. Bylo obyčejné londýnské odpoledne, a přesto se jí ježily chloupky na zátylku. Od chvíle, kdy opustila svůj plovoucí domov, bárku v Regentském kanálu, měla pocit, že něco není v pořádku. Jako by jí někdo zanechal nepodepsaný vzkaz: Jdu si pro tebe, drahoušku. Ať už jsi připravená, nebo ne, už jdu.

Což by bylo paranoidní – až na jednu věc. Do Londýna se přestěhovala narychlo, prchala před podivným chlapem, který ji pronásledoval v Bostonu. Jmenoval se Petro a tvrdil, že mu patří. Patří… jako zatracený domácí mazlíček.

Ty, panno. Patříš mi a budeš mou!

Po zádech jí přeběhl mráz a připomněla si, jak si dala záležet, aby opustila Boston beze stopy. Letěla přes New York, měnila letiště i aerolinky a platila v hotovosti. Technicky vzato se tedy neměla čeho bát.

Přesto její vnitřní sirény nepřestávaly kvílet a udržovaly ji v napětí. Už podesáté si prohlédla metro. Většina ostatních pasažérů se tvářila tak, jak je to typické pro cestující v londýnské podzemce. Kromě páru turistů, který si něco šeptal, zatímco ukazoval na tabuli zastávek severní linky, všichni mlčky zírali do mobilů. Lidi všech národností, náboženství, jazyků a kultur – něco, co Gemma na Londýně, jednom z nejmultikulturnějších měst na světě, milovala.

Přesto ji ten nepříjemný pocit, že ji někdo sleduje, neopouštěl. Ale Londýn byl dost daleko a dost velký na to, aby setřásla chlapa, který jí byl doma tak posedlý…

Gemma nervózně točila s náramky na zápěstí. Co když nebyla dost opatrná? Jezdila do Londýna pravidelně za otcem, tak jak těžké by mohlo být ji vystopovat?

„Jsi na cestě do Hyde Parku, děvče?“ zeptal se někdo.

Gemma málem vyskočila z kůže, i když se otočila a zjistila, že jde o starší ženu s přátelským úsměvem.

„Jak to víte?“

Žena ukázala na ceduli Řekni ne rasismu, kterou Gemma držela: „O tom protestu mi řekla vnučka.“

Gemma vydechla a trochu zamávala cedulí: „Ano, chystám se tam. A vy?“

Žena zavrtěla hlavou: „Dnes, bohužel, ne. Ale podepsala jsem petici.“

Gemma přikývla. To pro začátek stačilo. Ale pokud lidi opravdu chtěli dosáhnout výrazné změny, museli se o ni zasadit, a to znamenalo informovat se, účastnit se demonstrací a hlasovat, aby byl jejich názor slyšet.

Přesto změna, kterou si přála ze všeho nejvíc, bylo setřást ten zlověstný pocit, který ji celý den provázel.

„Další zastávka je King’s Cross St. Pancras,“ hlásilo nahrané hlášení, „přestupujte na linky Victoria, Piccadilly, Metropolitan a Circle.“

Metro vjelo do stanice a Gemma vystoupila, snažila se nedělat si starosti. Když došla na nástupiště linky Piccadilly, začala přecházet sem a tam. Další souprava měla přijet už za tři minuty, ale jí to připadalo jako celá věčnost. Srdce jí bušilo jako o závod. Pocit hrozícího nebezpečí zesílil, jako by ji někdo pronásledoval a stále se přibližoval. Proč?

Konečně se objevilo metro. Rychle si prohlédla cestující a nastoupila.

„Vlak je připraven k odjezdu. Odstupte, prosím, ode dveří,“ ozvalo se hlášení.

„Tak už jeď,“ zamumlala Gemma polohlasně.

Dveře po celé délce soupravy se zavřely, jen ty ve vedlejším vagonu se na poslední chvíli s trhnutím znovu otevřely, když dovnitř vpadl opožděný cestující. Jakmile se metro dalo do pohybu, onen muž se otočil a rozhlédl po celé délce soupravy. Když spatřil Gemmu, zazubil se.

Gemmě ztuhla krev v žilách. Nebyl to Petro, chlap, co ji doma pronásledoval, ale byli si hodně podobní. Sakra, podobně se i choval… podivně začenichal, jako by byl napůl pes. A ten obličej… Byli si s Petrem dost podobní na to, aby mohli být bratři.

Gemma otevřela ústa v tichém výkřiku. Pomalu couvala a modlila se, aby se jí to jen zdálo. Přesto vyhrabala klíče a ten nejdelší a nejostřejší ukotvila mezi dvěma prsty, jak se to učila na hodinách sebeobrany.

Pomoc! chtělo se jí křičet. Myslím, že ten chlap po mně jde!

Petro ji nikdy fyzicky neohrožoval, ale začínala mít pocit, že by mohl. A tenhle chlap byl ještě děsivější. Děsivý jako Voldemort, i když neměl tvář znetvořenou ničím jiným než krutým zamračením. Protlačil se skrz spojovací dveře a vstoupil do jejího vagonu a pořád se přitom šklebil. Ne přátelsky, spíš jako by ji rád viděl. Byl to krutý a vítězoslavný výraz. Tvář člověka, který se chystá botou rozdrtit švába. A ty oči… Bože, žhnuly stejně jako Petrovy!

Mám tě, říkaly ty oči. Kam půjdeš teď?

Gemma se zadívala na záchrannou brzdu. Záchranu sice potřebovala, ale zastavení metra mezi dvěma stanicemi by ničemu nepomohlo. Pevněji sevřela plakát na demonstraci. Karton připevněný nahoře by se jako zbraň moc nehodil, ale dřevěná rukojeť by mohla pomoct.

Krok za krokem couvala k posledním dveřím ve voze. A krok za krokem se k ní blížil Petrův dvojník.

„Další zastávka je Leicester Square,“ ozvalo se hlášení.

Gemmě se napjal každý sval v těle. Měla by na další stanici vyskočit a utéct?

Muž pozvedl obočí a namyšlený úsměv říkal: Jistě, utíkej! Já umím taky běžet, panno.

Zachvěla se jí ruka. Muž nevydal ani hlásku, přesto jí v hlavě rezonovalo – Panno…

Co to znamenalo?

S Petrem se kdysi potkala v Bostonu na demonstraci proti týrání zvířat. A i když jí jeho chování přišlo přehnané, moc si z toho setkání nedělala. Zvlášť když se brzo ztratil v davu. Ale o týden později se objevil na schůzi PETA, aniž projevil sebemenší zájem o projednávanou věc. Celou dobu na ni jen zíral. Pak se zjevil, když Gemma jela autobusem do práce. Obořila se na něj, co po ní, sakra, chce, ale jen blýskl úsměvem. Skoro jako by říkal: Vím něco, co ty nevíš. A nahlas zavrčel: „Tebe, panno. Patříš mi a budeš mou.“

Což bylo zatraceně děsivé. Co za člověka jen tak k někomu přijde a prohlašuje takové nesmysly? A co to mělo být s tou pannou?

Zírala na muže v metru. Stejně jako Petro to byl vysoký chlap mezi dvaceti a třiceti, s krátkými tmavými vlasy. Mohla by ho dokonce označit za pohledného, nebýt krutého lesku v očích. Značkové kalhoty a černá hedvábná košile mu dodávaly vzhled mladého makléře, který si zapomněl sako v kanceláři. Kravatu neměl, ale na rukávech se mu leskly manžetové knoflíčky. Celkově působil podobně jako její stalker. Kdyby promluvil, zněl by stejně jako Petro? Petro měl náznak přízvuku, jako nějaký syn bohatého italského bankéře, který si vzdělání na soukromé škole doplnil čtyřmi roky v Ivy League.

A navíc… proč by takový chlápek pronásledoval holku, jako je ona? Byla sice hezká, ale jen tak obyčejně, sotva byla typ, který by muže doháněl k šílenství.

Chci tě, panno! A brzo tě budu mít! odečetla ze rtů tomu podivínovi ve vagonu metra. Choval se úplně jako Petro!

Gemma zvedla bradu a dala si záležet, aby očima vysílala vzdor, ne strach. Žádný chlap ji k ničemu nedonutí.

Sakra. Oči mu pobaveně zajiskřily, jako by to pro něj bylo součástí zábavy.

Ve vagonu metra byly troje dveře, a když souprava zpomalovala a blížila se ke stanici, Voldemort se zastavil u prvních dveří. Byl připraven ji následovat, kdyby se vydala na nástupiště. Gemma přistoupila ke třetím, posledním dveřím, takže mezi nimi zůstal jeden východ. Pokud bude mít štěstí, bude tam dost velký dav, aby zamaskoval její kroky, a ona se bude moct rozhodnout, jestli vyrazí ven, nebo zůstane ve voze.

Vlak zastavil, ale dveře se neotevřely. Zabouchala na ně. „Sakra…“

„Dávejte pozor na mezeru u nástupiště,“ ozvalo se hlášení, když se otevřely všechny dveře kromě těch jejích.

Teprve pak si všimla oznámení nalepeného na dveřích. Mimo provoz. Použijte, prosím, vedlejší východ.

Chtělo se jí zaječet. Co teď? Cestující nastupovali a vystupovali, využívali prostřední dveře mezi ní a stalkerem. Když však vykročila k prostřednímu východu, Voldemort postoupil vpřed a zíral na ni skrz dav.

Mám tě, zlato!

Do vozu nastoupil poslední cestující a postavil se tak, že stál přímo mezi nimi. Dveře se zavřely a souprava se pomalu rozjela.

Gemma se nejdřív snažila nakouknout přes rameno nově příchozího, aby měla Voldemorta pořád na očích. Ale jakmile toho muže, který přistoupil, zaregistrovala, nedokázala se už podívat na nikoho jiného. Rozbouřená mysl se na chvíli zklidnila a poskytla jí čas, aby si všimla detailů – aby si je mohla vychutnat.

Neposlušné zlatohnědé vlasy se mu kroutily kolem uší a široká ramena postupně přecházela až k úzkému pasu džínů. Hlavou se téměř dotýkal stropu, tak vysoký byl. Pleť měla zdravý, bronzový odstín, který prozrazoval, že rád tráví čas na slunci. Rozhodně to nebyl bankéř, právník nebo podobný typ. Měl nepřítomný pohled, jako by přemýšlel o nadcházejícím ragbyovém zápase, ve kterém měl zazářit, o tom, kolik má zvednout závaží v posilovně, nebo o tom, jak úspěšný je aktuální projekt v jeho stavební firmě. Aspoň tak si ho Gemma představovala, protože klidně mohl být kterýmkoli z jmenovaných.

Pak se setkal s jejím pohledem a po tváři se mu rozlil hřejivý, upřímný úsměv. Rozzářily se mu oči a Gemma chvíli přemýšlela, jestli ho zná, a dokonce v duchu zapátrala po jeho možném jménu. Richard? Michael? Will?

Lancelot, rozhodla se v koutku mysli. Rytíř ve zlaté zbroji.

Pak si vzpomněla na stalkera a úsměv jí povadl. Voldemort stál u vzdálených dveří, ona u protějších a Lancelot u prostředního východu.

Prosím, chtěla Lancelotovi pošeptat. Pomoz mi. Prosím!

Za ním se jí v zorném poli objevil Petrův dvojník a Gemma ztuhla. Její znepokojení na ní muselo být vidět, protože Lancelotův úsměv zmizel a chřípí se mu rozšířilo, když se otočil čelem k jejímu pronásledovateli. Všechno v jeho postoji vyzařovalo sílu.

Výraz stalkera se taky změnil. On a Lancelot stáli proti sobě jako dvojice goril. Sice se nevztekali a nebili se do prsou, ale vyzařovaly z nich silné emoce. Plno testosteronu, hněvu a… něčeho, co nedokázala přesně definovat. Syrová, živelná síla, která způsobovala, že se jí chvěl vzduch kolem ramen.

Stáli tak nehybně, až to nahánělo strach. Oranžovočervený nádech stalkerových očí zesílil a on zatnul ruce v pěst.

„Další zastávka je Piccadilly Circus,“ ozvalo se hlášení, „přestupujte na linku Bakerloo.“

Voldemortův pohled se přesunul na ni, pak se vrátil k Lancelotovi a Gemma přísahala, že v duchu slyší hlas toho slizouna.

Patří mně! Říkám ti, že je moje!

Nepatřím nikomu! chtělo se jí křičet, i když ostatní cestující by ji považovali za blázna. Copak si nikdo jiný neuvědomoval, kolik energie mezi těmi dvěma muži praská?

Vlak se zakvílením vjel do další stanice a Gemma zatajila dech. Když byl nejbližší východ mimo provoz, nezbývalo jí než čekat, nebo spěchat k prostředním dveřím. Kdyby to udělala, chytil by ji ten stalker? Nebo by ho Lancelot zastavil a poskytl jí šanci utéct?

Dveře se otevřely. Pronásledovatelovy oči působily jako oči kobry chystající se vyplivnout jed, ale Lancelot se ani nepohnul.

„Vlak je připraven k odjezdu,“ ozvalo se z hlášení, „odstupte, prosím, ode dveří.“

Lancelot se naklonil k pronásledovateli, jako by chtěl říct: Jo, kreténe. Je čas, abys vypadl.

Gemma zadržela dech. Lancelotova ramena ztuhla, což působilo jako poslední varování, a…

Pronásledovatel vrhl na Gemmu poslední vražedný pohled a vyrazil ven. Dveře se za ním zavřely. Když se souprava rozjela, stál na nástupišti, oči mu plály a rty se pohybovaly s jediným vzkazem na rozloučenou.

Jsi moje, panno! A brzy tě budu mít!

Gemma se uvnitř zachvěla, ale navenek vycenila zuby.

Zkus to, kreténe!

Souprava zrychlila a vyrazila do zatáčky. Lancelot sledoval, jak stalker mizí z dohledu, a pak přistoupil ke Gemmě.

„Všechno v pořádku?“

Hlas měl vláčný jako zlatavý med, oči ustarané.

Gemma přikývla a pohodila vlasy. „V pořádku.“ Což byla pravda, teď, když byl Voldemort pryč a ona mohla zírat Lancelotovi do očí.

No páni! Nikdy neviděla tak hluboké a jiskřivé oči. Přitažlivé, sladké, zlato-zelené oči, které by dokázaly ženu zlákat k nejrůznějším věcem…

„Opravdu je všechno v pořádku?“ ujišťoval se znovu.

Trochu zatřásla hlavou, aby se vzpamatovala. Nikdy nebyla ten typ, který by se zbláznil do muže na první pohled, ale teď ze sebe sotva dokázala vypravit slovo. „Ano, díky.“

Ukázal si palcem přes rameno: „Ty toho chlapa znáš?“

„Ne. A ty?“ Přísahala by, že se předtím v pronásledovatelových očích objevil záblesk poznání.

Lancelot zavrtěl hlavou, ale nepřesvědčilo ji to.

Naklonila hlavu: „Známe se?“

Měla pocit, že by ho měla znát, i když si byla jistá, že nezná. Spíš to bylo, jako by se potkali v minulém životě nebo měli společného přítele, který jí vyprávěl o tom úžasném týpkovi, se kterým se prostě musí seznámit.

Rozzářil se vřelým úsměvem a rázem se vrátila jeho uvolněná, bezstarostná stránka. I když z něj dál vyzařovala skrytá síla. Z nějakého důvodu si ho představovala jako lva – v jednu chvíli řevem odhání nepřátele a vzápětí klidně podřimuje na slunci.

„Teď už mě znáš. Liam Bennett. Těší mě.“

V okamžiku, kdy ji vzal za ruku, jí žilami projelo horko, až se trochu zakymácela. Ale to bylo určitě jen pohybem metra…

„Gemma,“ představila se. Jen křestním jménem, pro případ, že by se z Lancelota vyklubal úchyl.

Vlak se nečekaně vřítil do ostré zatáčky a ona mu klopýtla přímo do náruče. A málem tam taky zůstala, tak příjemné to bylo.

Odkašlala si a přinutila se od něj odtáhnout. „Pardon.“

V očích mu rošťácky zajiskřilo. „Nic se nestalo.“

Kdosi se prosmýkl kolem nich a ona a Lancelot, ehm, Liam, se k sobě museli znovu přiblížit. Páni. Londýnské metro bylo v průběhu let modernizováno, ale Gemma by přísahala, že ve vzduchu zasršely jiskry. Dokonce i Liam vypadal, jako by zadržoval dech.

„Další zastávka je Green Park,“ oznámil reproduktor, „přestupujte na linky Victoria a Jubilee.“

Gemma se zhluboka nadechla a dala Liamovi trochu prostoru. Ukázal na její ceduli – tu, kterou se jí díkybohu podařilo nevrazit mu do rozkroku – a pozvedl obočí.

„Řekni ne rasismu?“

Zvedla ceduli výš. Jaká by to byla škoda, kdyby se z Lancelota vyklubal pitomec. „Myslíš, že to není záležitost, za kterou stojí bojovat?“

Liam zvedl ruce: „Je to skvělá věc. Jen jsem si díky tvému přízvuku myslel, že jsi turistka.“

„Nejsem turistka,“ zavrčela, „můj otec je Angličan.“

Zvedl ruce ještě výš: „Omlouvám se. Nic jsem tím nenaznačoval. Sám jsem jen poloviční Angličan.“

Vyčkávala a byla vnitřně přesvědčená, že uslyší o vikingském původu. Ale Liam místo toho řekl: „Můj otec byl Velšan.“

Vyprskla smíchy a Liam se ušklíbl.

„Jsi první Amík, promiň, poloviční Amík, kterého jsem potkal, který ví, jaký je rozdíl mezi Angličanem a Velšanem.“

Zazubila se: „Vím moc dobře, jaký je mezi nimi rozdíl. S tátou jsme se hodněkrát vydali na výlet do Walesu. Miluju národní park Brecon Beacons.“

Na Liamově tváři se objevil jemný, sentimentální výraz a zašeptal: „Už jsem tam nebyl celé roky.“

No páni. Znovu se objevily ty jiskry, které nabíjely vzduch kolem ní. Ale pak se ozvalo další hlášení a oba vzhlédli.

„Příští zastávka je Hyde Park Corner. Přestupujte na linky Victoria a Jubilee.“

Gemma našpulila rty. Opravdu se musela vzpamatovat. „No, tady vystupuju,“ řekla přesně ve stejnou chvíli, kdy to udělal Liam.

Překvapeně se na sebe podívali. Pak se Liam uchechtl: „To je paráda.“

Pokaždé když se usmál, nemohla si pomoct a udělala to samé. „Takže nakonec na tu demonstraci přece jenom půjdeš?“

Tohle se přece nepočítalo jako flirtování, ne? Jen sháněla podporovatele pro důležitou věc.

Liam se usmál: „Měl jsem namířeno domů, ale…“

V tu chvíli mu zazvonil telefon a on ho s otráveným výrazem vyhrabal z kapsy: „Haló?“

Gemma odvrátila pohled a proklínala tu zatracenou věc.

„Ano?“ Liam poslouchal někoho na konci linky. Nejspíš ho nějaká nádherná supermodelka zvala na rande.

Metro zastavilo v další stanici a oba vystoupili. Gemma zamířila k východu k Hyde Parku, a když ji Liam následoval, bláhové naděje se rozhořely…

Ale když kráčel vedle ní, ztišil hlas: „Teď? Hned teď?“ Odmlčel se: „Nemůžou počkat?“

Gemma se přinutila odvrátit pohled. Přece jí do toho nic nebylo, ne?

„Chystal jsem se na demonstraci,“ řekl do telefonu. „Řekni ne rasismu. Je to důležité,“ zdůraznil a přiměl ji tím k úsměvu. Ale po krátké odmlce si povzdechl: „Sakra, Sergio…“ Chvíli poslouchal a celou dobu se mračil. „Dobře. Hned tam budu.“ Pak naštvaně zavěsil.

„Náročný šéf?“ zažertovala a namlouvala si, že není zklamaná.

Liamovy oči se zachmuřily. „Něco takového.“

Přesto jí zůstal po boku celou cestu po schodech nahoru a do parku. Když předtím vcházela do metra, obloha byla temná a zlověstná. Teď svítilo slunce, nastala jedna z těch typických kolísavých změn anglického počasí. Chodci proudili všemi směry a v dálce se ozýval hlas z megafonu. Demonstrace začínala.

„No, měla bych jít. Ještě jednou děkuju.“

Gemma to myslela vážně, a přesto nedokázala přimět nohy, aby se pohnuly.

Liamovy medové oči o odstín potemněly a rty se mu několikrát beze slova pohnuly, než konečně promluvil: „Co kdybych ti dal svoje číslo? Jen tak pro všechny případy.“

„Pro případ čeho?“

Liam ukázal zpátky ke stanici metra: „Pro případ, že by se tam ten dračí muž zase objevil.“

Zasmála se. Dračí muž? To sedělo. Ten chlap rozhodně působil ostře. Ale čím víc o tom přemýšlela, tím směšnější jí její strach připadal. Předchozí noc ji trápily noční můry o Petrovi, takže si je mohla promítnout do nevinného cizince. Možná to vůbec nebyl Petrův příbuzný.

Přesto se nemohla ubránit pocitu zklamání, že jí Lancelot, ehm, Liam, nenabídl své číslo kvůli přátelství. Rychle vyťukala jeho číslo do telefonu a uložila si ho pod L. Liam. Bože, to jméno milovala. Pak se ještě jednou podívala do těch úžasných, medově-zelených očí a přinutila se k veselému: „Díky. Měj se.“

„Rádo se stalo.“

Měl tichý a posmutnělý hlas, který se hodil ke štěněčím očím. Které jako by prosily, aby ho neopouštěla. Stejně jako ona tiše stál a ani se nepohnul.

Zeptej se ho, žadonilo její srdce. Zeptej se ho, jestli se nechce někdy potkat.

Zhoupla se na patách a Liam se naklonil blíž.

Zeptat se přece nic nestojí, říkala si.

V břiše jí tančili motýli. A když otevřela ústa, aby promluvila, Liamův mobil zapípal a předběhl ji. Zamračil se. Současně se ze směru, kde probíhala demonstrace, ozval jásot.

„Měla bych jít,“ povzdechla si, když mu mobil nepřestával pípat.

Unaveně přikývl. „Já taky.“ Pak se smutně usmál. „Rád jsem tě poznal, Gemmo.“

Bože, jak byl milý. Sakra. Červenala se?

„I já jsem tě ráda poznala.“

Otočila se a měla v úmyslu odspěchat pryč. Ale udělala sotva tři kroky a nohy se zastavily. Znovu se obrátila čelem k němu.

Liam tam pořád stál a díval se na ni, jako by nechtěl, aby odešla. Zatraceně. Ani jí se nechtělo jít.

„Kdybys něco potřebovala, zavolej mi,“ řekl přes neustálé pípání telefonu, „slibuju, že to zvednu rychleji než tenhle zatracený hovor.“

Tvářil se tak seriózně, že si ho dokázala představit v brnění a s rukou na meči, jak skládá slavnostní slib. Ale nebylo možné oddávat se naivním fantaziím, když mu mobil neustále dělal takový kravál. A tak podruhé zamávala na rozloučenou a pevně sevřela ceduli.

„Děkuju ti. Ahoj.“

Tentokrát se přinutila otočit a doopravdy odejít. Věřila v rozumné jednání, ne v lásku na první pohled. Tak ji ostatně vychovali. A možná ji při odchodu bolelo srdce, ale přes to se dostane.

Kapitola druhá

„Tak už to zvedni, proboha!“ vykřikl kolemjdoucí.

Liam zamrkal. Na pár okamžiků se stal jakýmsi ostrůvkem v proudu lidstva a čas se zpomalil, když sledoval Gemmu, jak odchází. Teď se svět opět řítil kolem a mobil vydával zvuk, který mu rval uši.

Přijal hovor: „Ano?“ Pak se zamračil. „Už jsem na cestě.“

„Nejsi!“ opáčil Sergio prudce, jak u něj bylo typické. V hlase mu zazníval italský přízvuk. „Stojíš na rohu v parku. Mannaggia. To je jedno. Už jsem tady.“

U obrubníku zastavila limuzína a dveře se otevřely. „Nastup si,“ zabručel Sergio.

Liam se ani nepohnul. Stále zíral směrem, kterým odešla Gemma. V jednu chvíli tam stála, svůdně se usmívala, tvář jí rámovaly dlouhé hedvábné hnědočerné vlasy – a vzápětí se ztratila v davu.

„Strážci čekají,“ ozval se Sergio.

Liamovi bylo jedno, kdo čeká. Protože mu vnitřní lev v hlavě vrčel nemožné.

Osudová družka. Nenech ji odejít!

Měl pocit, že se mu srdce dvojnásobně zvětšilo a svírá mu plíce. V krku měl sucho a v uších cvrlikali ptáčci. Zatraceně. Co to s ním bylo?

Láska, naléhal lev.

Láska, zopakoval v jeho mysli ještě hlubší hlas.

„Už teď máme zpoždění,“ upozornil ho Sergio. „Andiamo.“

Liam vklouzl do vozu a pak se proklel. Copak deset let v armádě způsobilo, že tak rychle plnil rozkazy, aniž se nad nimi zamyslel?

„Počkej,“ zkusil se natáhnout po dveřích.

Ale bylo pozdě. Limuzína se zařadila do provozu a vyrazila na cestu. Kolem řady luxusních bytů, kolem davů lidí, kteří se blížili k místu demonstrace. Měl pocit, že projíždí přímo kolem vlastního osudu.

„Co je to s tebou?“ dožadoval se Sergio.

Právě jsem našel – a ztratil –osudovou družku, naříkal vnitřní lev.

Liam se zamračil. To nebylo možné. Určitě to byla jen touha hraničící s chtíčem. Něco, co čas od času zažívá každý normální lev. A nebylo divu, vzhledem k tomu, jak se Gemmino štíhlé tělo tak příjemně přitisklo k jeho, když do sebe narazili v metru.

Až na to, že nutkavou touhu přece cítil už dřív, ale tohle bylo jiné. Chtíč byl stav, kdy tělo toužilo po fyzickém uvolnění. Tentokrát toužila i duše.

Zavrtěl se na sedadle a ohlédl se. Sergio se taky otočil. „Co je?“

Liam si nebyl jistý. Opravdu to mohla být jeho družka? Jeho osud?

Přinutil se otočit čelem dopředu. Ach jo. Trávil příliš mnoho času mezi měňavci, kteří na něco takového věřili. Vlci pořád dokola básnili o lásce, osudu a věčnosti a s dětinskou jistotou věřili, že někde tam venku je jediný, předurčený partner právě pro ně. Draci byli představou lásky ještě nadšenější, jako by to nebyl jen další prchavý cit, ale samostatná entita. Medvědi se k celé pohádce stavěli poměrně vlažně, dokud nepotkali tu pravou. Pak se dokonale uvážlivý a spolehlivý grizzly pobláznil láskou a byl připraven všeho nechat a udělat ze sebe pitomce kvůli ženské, kterou zbožňoval.

Lvi byli oproti tomu v záležitostech srdce mnohem rozumnější. Láska byla zábava. Flirtování. Ale především… byla pomíjivá. Nikdy netrvala dlouho. Lvi si vytvořili náklonnost, ta se pak rozplynula a šli dál. Každý soudný chlap si počkal a usadil se až ve zralém věku. Teprve pak si našel vhodnou partnerku – hezkou mladou ženu, na kterou se mohl spolehnout, že se o něj s přibývajícími léty postará. A taky aby po sobě zanechal pár dědiců. Jediným aspektem osudu, který lvi brali v potaz, byl konec jejich života.

Láska nebyla vepsaná ve hvězdách ani ji nešeptal vítr. Přicházela a odcházela jako den a noc, roční období, nebo příliv a odliv oceánu.

A přece tu teď seděl, sotva se dokázal pohnout a nadechnout.

Gemma! křičel vnitřní lev.

Co byla zač? Odkud se tu vzala? Její přízvuk napovídal, že je Američanka, ale v dokonalé porcelánové tváři si v převážně anglofonních rysech všiml jemného nádechu Asie. Její otec byl Angličan, říkala. Ale to byl jen nepatrný útržek informace, a on to věděl. Stačil mu jediný pohled do jejích tmavých očí, v nichž se setkával Východ se Západem, a poznal, že je výjimečná.

V metru vypadala vyděšeně, ale zároveň divoce, jako by ta tyčka, kterou držela, mohla fungovat jako meč. A vypadala, že by ji mohla – a uměla – použít.

„Byla tam jedna žena…“ začal.

Sergio zabořil obličej do dlaní: „Mamma mia!“

Liam zavrtěl hlavou: „Někdo po ní šel.“

Sergio svraštil obočí: „Kdo?“

„Nejsem si jistý.“

Ten chlap v metru byl měňavec, i když Liam nedokázal určit, jaký. Ne na tu vzdálenost a ne se všemi těmi rušivými pachy kolem. Drak? Vlk? Jediné, co mohl Liam vyloučit, byla kočkovitá šelma. Ať už byl ten měňavec kdokoli, Gemmu pořádně vyděsil.

Je moje, prohlásil ten pitomec, jako by měl od boha dané právo nárokovat si jakoukoli ženu, která se mu zalíbí.

Je moje! zavrčel v mysli Liamův lev. Ale počkat… znamenalo to, že je stejný mizera jako ten slizoun z metra?

Sergio rozhodil rukama: „Je to snad důležité? Pochybuju, že Strážci si to budou myslet.“

Bylo to důležité a Liam to věděl, i když nedokázal vysvětlit proč. Hořel touhou rozběhnout se zpátky za Gemmou. Chtěl ji chránit. Poznat ji.

Znovu se ohlédl. Šla na demonstraci. No, on by mohl jít taky. Řekni ne rasismu? To byla přece dobrá věc.

Ale Strážci měli své vlastní zájmy a nikdy by to nepochopili.

„Nejsi v Londýně ani tři týdny a už děláš všechno pro to, abys přišel o práci,“ varoval ho Sergio, „a navíc mě připravil o tu moji. Copak tě v Legii nenaučili nic o zodpovědnosti?“

Liam se při té poznámce prudce otočil. Bylo to jako ozvěna všech varování, kterých se mu v životě dostalo.

Lvi jsou zodpovědní. Poslušní. Dobře si to zapamatuj, chlapče.

Žijeme, abychom sloužili. Abychom chránili. Abychom udrželi sílu naší smečky.

Nezapomeň, kým jsi, chlapče. Jsi lev z mocné smečky Blackwoodů.

Vystrčil bradu, když se okolo mihla brána Buckinghamského paláce. Před deseti lety se přihlásil do Cizinecké legie, rozhodnutý zapomenout na to, kým byl – míšencem! Potomkem zakázané lásky. Ale někde v průběhu té doby ho rodinné kořeny začaly volat jako nikdy předtím, a tak byl tady… zpátky v Londýně, připravený sloužit vyšší věci po boku členů své význačné smečky.

Tak do toho, řekl si. Povinnost nespočívala v honbě za ženami. Šlo o plnění rozkazů pro společné dobro.

Naposledy střelil pohledem Gemminým směrem.

Jeho matka a otec k sobě možná cítili podobnou neodolatelnou přitažlivost, ale když si uvědomil, kam je to dovedlo…

Ale… snažil se vnitřní lev.

Řidič limuzíny zatroubil na turistu, který vstoupil do vozovky. Liamovy oči zabloudily k postavám okolo sochy královny Viktorie. Čtyři muži a ženy z bronzu, každý s vrčícím lvem po boku. Jestli tohle nebyla připomínka povinnosti, tak co jí pak bylo? Lvi chránili království od samého počátku.

Liam unaveně zavřel oči, ale v podvědomí stále viděl jen Gemmu. Když po chvilce oči otevřel, spatřil Sergia, jak si z rukávu odhazuje smítko prachu.

„Byl jsem na cestě domů,“ zamumlal Liam a snažil se soustředit na něco jiného než na Gemmu.

„Já už jsem byl doma,“ Sergio si povzdechl, „nebo tak doma, jak to jen dva tisíce kilometrů od Říma jde.“

Kdyby měl Liam svou obvyklou bezstarostnou náladu, udělal by si z kamaráda legraci. Sergio byl totiž právě tak zamračený, zadumaný a bezvadně oblečený jako vždycky. Kdo se takhle obléká, když doma odpočívá? V Legii se Sergiovi povedlo docílit toho, že i únava v jeho podání vypadala stylově. Když jejich jednotka, složená ze samých měňavců, odsloužila poslední den v armádě, všichni zamířili do baru, aby to oslavili – kromě Sergia, který se k nim připojil až po návštěvě krejčího. Teď vypadal, jako by vystoupil přímo ze stránek stylového pánského časopisu.

Liam si přejížděl nehty po džínách a představoval si, jak se na něj budou dívat, až přijde na zasedání Rady. A když si představil matriarchu, která tomu všemu předsedala…

Zavrtěl se a zabořil se hlouběji do sedadla.

Sergio naproti tomu se zájmem vyhlížel z okna. Byl v Londýně a mezi Strážci města nový, takže ještě netušil, co ho čeká. Liam to naproti tomu věděl až příliš dobře.

Limuzína projela kolem St James Palace, několikrát zahnula a sjela do postranní ulice. Na pohled nevypadala nijak zajímavě, ale…

Řidič stáhl okénka, aby je mohli strážci zkontrolovat, a Liam se strnule usmál. Pak projeli obrovskou bránou, která se otevírala na nádvoří, a zastavili.

„Není to špatné,“ zamumlal Sergio.

Liam se zamračil, rozhodnutý, že na něj Lionsgate Hall, sídlo Strážců Londýna, neudělá dojem. Ale z tohoto místa historie přímo sršela a mezi dlažebními kostkami to téměř hučelo mocí. Kolem dokonale upraveného dvora lemovaného sochami a fontánami stály staleté tudorovské budovy.

„Dávají zatraceně jasně najevo, kdo tu vládne,“ poznamenal Sergio, když vystoupili z auta.

Liam si odfrkl. Všude byli vyobrazení lvi, od hrdých soch velkých Strážců až po odměřené profily vytesané do štítů. Lví tlamy vrčely z klepadel na dveřích každé budovy. Dokonce tu byl i vlys pokorných lidí, kteří se lvům klaněli.

Liam si povzdechl a vydal se do Velké síně. Sergio ho následoval a zvědavě se rozhlížel kolem.

„Je to tu velmi… královské.“

Liam si odfrkl: „Je to Londýn. Cos čekal?“

„Střídání stráží?“

Liam ukázal na řadu uniformovaných mužů zírajících do dálky na jedné straně nádvoří, stejně jako v Buckinghamském paláci: „Dávej si pozor, co si přeješ. Jestli odsud do pětačtyřiceti minut nevypadneme, budeme muset přetrpět celou tu zatracenou show.“

Vedl Sergia klenutými dveřmi, po mramorových schodech nahoru a pak k masivním dubovým dveřím střeženým dvěma mohutnými muži se zkříženými – bez legrace – obřími sekerami, kteří blokovali vchod.

„Kdo si přeje vstoupit do tohoto velkolepého sálu?“ dožadoval se zpoza stráží panovačný lokaj.

Liam protočil oči. Strážci ho a Sergia zavolali, což znamenalo, že ochranka moc dobře věděla, kdo jsou. Ale tradice byla pro londýnské lvy nadevše a on se naučil hrát podle jejich pravidel, bez ohledu na to, jak moc mu to lezlo na nervy.

„Liam Bennett žádá o povolení vstoupit do Velké síně.“ Ukázal palcem na sebe a pak na Sergia. „A Sergio Monserratti taky.“

Oficiálně ta věta měla znít: Liam Bennett prosí o povolení vstoupit do Velké síně, ale Liam nikoho o nic neprosil.

Lokaj se zamračil a okázale zkontroloval tablet v ruce. Aspoň to svědčilo o tom, že některé aspekty jednadvacátého století proklouzly i do usedlého lvího světa.

„Můžete vstoupit,“ oznámil zachmuřeně.

Strážní ustoupili dvěma ráznými kroky stranou. Ve chvíli, kdy Liam a Sergio prošli, medvědi dupli zpátky do příslušných pozic a bouchli sekerami o sebe.

Sergio se ohlédl a trhl sebou. „Povolali nás na schůzku, nebo do vězení?“

Liam si povzdechl a podíval se do Velké síně. „Uvidíš.“

Kapitola třetí

Liam vedl Sergia do Velké síně a bradu přitom držel vztyčenou, přestože všechno na tomhle místě bylo navrženo tak, aby se člověk cítil maličký. Vznosné katedrální stropy… Barevné vlajky zavěšené na trámech v úhledných řadách… Světlo proudící starobylými okny z desítek kruhových skel. Po obou stranách sálu s dubovým obložením se tyčily vyvýšené plošiny a shromáždění měňavci z nich na něj odměřeně shlíželi.

Liam zamířil na prostřední podestu na pravé straně a snažil se neskřípat zuby. Rada se řídila stejně přísnou hierarchií jako všechno ostatní ve lvím světě a každý měl své místo. Aspoň se propracoval z levého zadního rohu, kde stával před odchodem z Londýna, nahoru. To bylo plus.

„Co teď?“ zašeptal Sergio.

„Počkáme, až nás zavolají.“

Chvíli tiše stáli a snažili se zorientovat. Všichni hlavouni se shlukli v čele místnosti a dohadovali se o nějakém bodu programu.

„Otec, jak se zdá, pochází ze slabšího rodu. Ale z matčiny strany se v rodině vyskytují výjimečné krevní linie,“ jeden ze starších se dlouze rozpovídal o někom, kdo Liama vůbec nezajímal, „silný rodokmen. Nejen z akvitánské strany, ale i z dynastie Čching.“

Liam se ušklíbl. Pokrevní linie byly pro lvy nade vše. To byl jeho problém od samého začátku.

„Jak si můžeš být jistý?“ zeptal se někdo další.

„Dokázala přesně lokalizovat poklad, který jsme vybrali, abychom ji přilákali – kousek ze starobylého dračího pokladu.“

Sergio tázavě zvedl obočí. Přilákali koho?

Liam neměl tušení. A ani ho to nezajímalo, protože se myšlenkami vracel ke Gemmě.

Sergio se rozjařil: „Ta Electra?“