Anna Lowe, Strážce Paříže

série Ohnivé panny – 1

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Z anglického originálu Paris

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2019 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-07-2

Print: ISBN 978-80-53012-08-9

Strážce
Paříže

Ohnivé panny

díl 1

podle

Anna Lowe

Paris

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Strážce Paříže

Paříž! Město snů – nebo noční můra měňavců?

Natalie Brewerová přijela do Paříže, aby prožila sen, ne noční můru. Útok upíra jí odhalí novou tvář města a jejího původu. Je vržena do světa chrličů, vlkodlaků a draků, kteří tvrdí, že je potomkem legendární královny měňavců. Její život je v nebezpečí a je nemožné odhadnout, komu může věřit – kromě cizince, který pro ni opakovaně riskuje život.

Po deseti letech v Cizinecké legii si dračí měňavec Tristan Chevalier přeje jediné – zvyknout si na civilní život a novou práci. Jeho úkolem je osvědčit se u Strážců Paříže a chránit město. Tohle všechno se ocitne v ohrožení, když mu do života vpadne nevinná žena. To, že dostal za úkol být jejím osobním strážcem, představuje požehnání i prokletí zároveň, protože Natalie je mu zapovězena! A to navzdory doutnající touze, kterou oba pociťují. Ba co hůř, v Paříži si na ni dělají zálusk všichni měňavci, od krvežíznivých upírů po draky lačnící po moci…

První díl nové série Anny Lowe Ohnivé panny.

Nad Evropou číhá nebezpečí, nelítostný dračí klan plánuje ovládnout nejvýznamnější města. Strážci povolali novou generaci měňavců, aby chránili města a vypátrali poslední ohnivé panny – ženy, po kterých touží temní mocní lordové kvůli jejich výjimečné královské krvi. Tyto ženy jsou mladým bojovníkům, kteří je mají za úkol chránit, zcela zapovězeny. Ale osud má samozřejmě jiné plány…

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Upíři neexistují. Upíři neexistují…

Nezáleželo na tom, kolikrát si Natalie ta slova pro sebe zašeptala. Stačil jediný pohled na muže u stolu poblíž okna a tuhla jí krev v žilách. Měl úplně normální zuby, a přesto si neustále představovala, jak se mu prodlužují v tesáky. Ale to je přece šílené, no ne?

„Půjdeš za ním ty, nebo mám jít já?“ zeptala se žena za výdejním pultem.

Natalie se obrnila, nasadila strnulý úsměv a přešla k novému hostu, jak se říkalo bezdomovcům ve vývařovně. Obvykle s nimi komunikovala moc ráda. Každý měl vlastní příběh a jedinečnou povahu. Navíc měli trpělivost s její nedokonalou francouzštinou a ona díky dobrovolničení získala neskutečné poznatky o životě v Paříži. V některých ohledech se to hodně podobalo vývařovně, ve které pracovala jako dobrovolnice doma ve Filadelfii.

Ale upíři? Ne, díky.

Pohlédla na toho člověka u okna. Nebylo už na čase potlačit svou bujnou fantazii a pomoct tomu chudákovi?

Potíž byla v tom, že nevypadal ani trochu chudě. Rozhodně ne s tím na míru šitým oblekem, vybranou kolínskou a pěstěnými nehty. Ale v Paříži se dnes nedalo poznat, komu se zrovna nedaří, a tahle část Latinské čtvrti byla skutečně pestrá.

Přešla k němu a snažila se potlačit nervozitu. Pak nasadila úsměv a francouzsky ho pozdravila: „Dobrý večer. Jak se máte?“

Obvykle jí nedělalo žádné potíže nabídnout vřelý úsměv a pár minut klábosení, po kterém mnozí z hostů toužili. Ale tenhle chlap…

Prohlížel si ji chladnýma, hodnotícíma očima, které jako by chtěly vysát teplo z jejího těla… nebo krev.

Přestaň s tím, přikázala si.

Největším oříškem v Solidarité du Coeur bývalo odhadnout, jestli host skutečně strádá a je bez domova, nebo je to jen vyžírka, jako ten občasný baťůžkář, který sem někdy zavítá. Ale u tohohle člověka Nataliina mysl neustále sklouzávala k jiné otázce – je to člověk, nebo upír?

Ne, že by měla nějaký skutečný důkaz, jen noční můry, které ji v poslední době trápily. Takové, ze kterých se budila zalitá ledovým potem a poté ji děsil každý stín. A taky pocit, že ji celý den někdo sleduje. Skoro jako by byla terčem, který se stále pohybuje v hledáčku nájemného vraha.

„Dal bych si teplý nápoj,“ řekl muž.

Rty se mu sotva pohnuly, ale očima zabloudil k jejímu zápěstí, kde byly vidět žíly.

„Jistě,“ Natalie spěchala zpátky k baru a přála si, aby si bývala vzala něco konzervativnějšího než přiléhavý černý top. Třeba rolák nebo svetr nadměrné velikosti.

Dav na jedné straně vývařovny propukl v jásot a pokřik při sledování fotbalového zápasu v televizi. Většina přítomných se tvářila radostně a několik jich mávalo červeno-bílými šálami, zatímco jiní syčeli.

„Arsenal jedna, PSG nula!“ křičel hlasatel, když se Natalie protlačila kolem.

Trvalo jí několik týdnů, než přišla na to, že ta písmena označují nejlepší fotbalový tým ve městě, a další týden, než pochopila, jak důležitá je Liga mistrů. Na druhou stranu, když přijela do Paříže, bylo pro ni nové úplně všechno.

Obešla několik dalších stolů, posbírala prázdné košíky od chleba a přijala další objednávky nápojů. Po celou dobu však cítila v zádech žhavý, pronikavý pohled. Když se na toho podivného hosta ohlédla, ani neodvrátil zrak. Upřeně ji sledoval a vůbec nemrkal!

Každý stůl byl pro deset lidí, ale poblíž něj neseděl nikdo.

Nakonec se odhodlala a přinesla mu hrnek čaje v naději, že ho rychle vypije a odejde.

„Merci, ma belle,“ řekl ten podivín a sevřel dlouhé štíhlé prsty kolem šálku, než ho vůbec stihla postavit na stůl.

Křišťál, který nosila kolem krku – byla to hezká ozdůbka, kterou objevila na bleším trhu u Seiny, se jí při tom pohybu zhoupl na hrudi a mužovy oči se pohybovaly spolu s ním. Nebo se jí snad díval na prsa?

Když prudce ucukla, škrábl ji jeden jeho nehet do dlaně a on zamumlal: „Excusez–moi.“

„Nic se nestalo,“ utrousila Natalie a spěchala pryč. Ruku sevřela v pěst, aby zastavila tenounce se řinoucí krvi zašpinit šaty.

Když už byla skoro u výdejního pultu, ohlédla se a ztuhla. Ten slizoun si olizoval krev z prstu! Nebo, počkat… Zatraceně, vždyť on si vzal její krev! Sice jen kapičku, ale i tak… To si ten chlap piloval nehty do špičky nebo co?

Možná blázní a jen nevinně olízl kapku rozlité smetany?

Nevinně, to určitě, ozval se vnitřní radar. A rozhodně neolizoval smetanu!

„Hm, Olivier,“ jeden z dalších dobrovolníků po něm střelil temným pohledem, „přísahal bych, že tady nemá co dělat. Ale člověk nikdy neví. Někdy jsou ti nejlíp oblečení právě ti, kteří přišli o všechno.“

Natalie si tím nebyla tak jistá. Nehodlala ale vytahovat variantu s upírem, bez ohledu na to, jak moc její sny působily jako předtuchy. Některé v dobrém slova smyslu, jako například ty, kvůli kterým se přestěhovala do Paříže. Sny plné slunce a tepla, dlouhých procházek podél břehů řeky a po dlážděných ulicích. Sny tak detailní a realistické, že jí připadaly jako okamžiky, které už prožila.

Jiné jí dodávaly zvláštní sílu, například sny o létání. A nejen o létání po místnostech Nataliina domu z dětství, jak si to představovala jako malá. V těchto nových, zvláštních snech se v noci vznášela nad krajinou pokrytou levandulí a v uších jí hvízdal vítr. Svět byl tichý a na obloze zářil mimořádně velký, oranžový měsíc, takže měla pocit, že by mohla plachtit celé hodiny.

V poslední době se jí však zdály stále temnější a mrazivější sny. Setmělými uličkami Natalii pronásledovaly stíny, a když se pokusila utéct, nebo uletět, měla pocit, že zůstává na místě. Zničehonic se vynořovali zlověstní muži s blýskajícími se tesáky. Svírali jí hrdlo dlouhými prsty a ona se cítila bezmocná. Nemohla se ani pohnout. Pak se k ní sklonili s doširoka rozevřenými čelistmi…

Natalie se zachvěla. Většinu času jí připadalo, že přestěhovat se do Paříže bylo nejlepší rozhodnutí v životě. Cítila se svobodnější, šťastnější a nezávislejší než kdy dřív. Ale občas se objevil nějaký podivín jako Olivier a donutil ji přemýšlet o rozdílu mezi předtuchami a neškodnými sny.

„Merde,“ zabručel host přikovaný k televizní obrazovce.

Jo, do hajzlu bylo to správné slovo, a to nejenom za nepovedený pokutový kop. Natalie narovnala ramena a připomněla si, že si se vším poradí. I to bylo součástí spontánního příjezdu do Paříže. Nový život. Nový začátek. Nové všechno…

„Můžu dostat nášup?“ zeptal se další host a zvedl misku.

Když k němu přistoupila, vchodové dveře se otevřely a vpustily dovnitř závan čerstvého nočního vzduchu. Záclony se zatřepotaly a všichni hosté se ohlédli za zvukem masivních bot, které sebejistě dupaly po schodech vedoucích z ulice.

Natalie se tím směrem taky podívala a na okamžik se zastavil čas. Když muž z ochranky ustoupil a odhalil tvář nově příchozího, zatajila dech a srdce jí poskočilo.

To je on! To je on! zajásala část jejího já.

Bylo směšné takhle reagovat na téměř cizího člověka. Ale za celé tři roky, co ve Filadelfii chodila s chlapem jménem Dean, ji nikdy nic nevzrušovalo tak, jako tenhle vysoký, tmavý Pařížan. Ani ve chvílích, kdy k ní Dean přišel. A že většinou přišel pozdě, protože pro něj nikdy nebyla tak důležitá jako jeho práce. Nechodil včas ani o víkendech, bez ohledu na to, kolik času věnovala tomu, aby pro ně naplánovala hezké chvíle. Nevzrušoval ji dokonce ani v posteli, pokud to musela po pravdě přiznat…

Ale jediný okamžik, jediný nádech v přítomnosti tohohle cizince v ní vyvolával pocit znovuzrození.

Ahoj, chtěla zamumlat, i když byl skoro deset metrů daleko.

Drsná zachmuřená tvář se na okamžik uvolnila a on se na Natalii usmál. Byl to sice letmý, ale zářivý úsměv, jako by ve světě plném neustálých bouřek objevil slunce. Oči mu zajiskřily, a přestože nepohnul rty, představila si, jak hlubokým hlasem utrousil pozdrav.

Vítr za ním dovnitř přivál několik listů, které mu vířily kolem kotníků, stejně šťastné a volné, jako se cítila Natalie. Páni, byl opravdu pohledný – dost hezký na to, aby mu slušel ten jeho mušketýrský plnovous. Vypadal jako muž, který si hodlá proklestit cestu k jejímu srdci. Vtom se ale přihnala jedna z dobrovolnic a zavolala: „Tristane!“

Tvář mu ztuhla, a když se k ženě otočil, nuceně zkřivil rty v hraném úsměvu.

„Marie,“ zamumlal a políbil ji na obě tváře.

Natalie se odvrátila. Byl ten zvláštní úsměv pouze jejím toužebným přáním? Sotva toho muže znala. Nikdy spolu neprohodili víc než pár slov. Přesto pokaždé, když sem Tristan vstoupil, měla pocit, že je tu jen kvůli ní. Pokaždé když odešel, část jejího já truchlila. A co se týče snů, které v ní podněcoval…

Natalie se zhluboka nadechla, aby se zklidnila.

„Mademoiselle, du sucre, s’il vous plaît?“ Slečno, cukr, prosím! zavolal host a vrátil ji zpátky k práci.

Přesto myšlenkami zůstávala u Tristana. Kolovaly o něm různé zvěsti. Někteří říkali, že je tajný policista, který dohlíží, aby nedošlo k potížím. Jiní tvrdili, že je lovec odměn, který pátrá po lidech, kteří dluží peníze zločincům z pochybného pařížského podsvětí. Někteří zase prohlašovali, že je agentem DGSI – francouzské obdoby FBI. Marie trvala na tom, že je to superbohatý mecenáš, který dohlíží na jeden ze svých drobných projektů. A všechny tyhle teorie svým způsobem seděly. Z toho muže vyzařovala autorita, moc a tajemné nevím co, které ho stavělo o třídu výš než všechny ostatní.

Natalie se ohlédla a jako zázrakem se Tristanovy oči setkaly s jejíma. Jako by tam tou skutečnou kráskou byla ona, a ne Marie s výraznými křivkami, která si plynulým, nacvičeným pohybem odhrnula hladké vlasy přes rameno a zachichotala se.

Všechny hlavy ve vývařovně se otočily, aby obdivovaly Mariinu postavu, ale Tristanovy oči zůstávaly upřené k Natalii.

Ahoj, vydechla znovu v duchu.

Díval se na ni něžně a starostlivě a hrudník – široká plocha, která napínala látku černé košile pod bundou – se mu monumentálně zvedal a klesal, jak dýchal. Ale při dalším nádechu…

Chřípí se mu rozšířilo a bleskově otočil hlavu. Prohlédl si okolí a pak upřel pohled přímo na Oliviera, toho podivína u okna.

Ty, jako by říkal Tristanův obviňující pohled.

Ty, mohl rovnou odpovědět Olivier. Čelo se mu svraštilo a nehty poškrábal dřevěnou desku stolu. Vzduch zhoustl, zatímco se muži navzájem propalovali pohledem.

„Slečno, můžu dostat trochu cukru, prosím?“

Natalie zamrkala na hosta před sebou: „Ach, promiňte. Hned jsem zpátky.“

Zatímco spěchala do kuchyně, Tristan a Olivier si jeden druhého přeměřovali pohledem jako dvojice goril, které se chtějí bít do prsou. Tristan měřil nejmíň metr osmdesát, ale zdálo se, že ještě povyrostl, když si toho druhého chlapa prohlížel. Olivier byl sice útlejší postavy, ale vyšší. Obklopovala ho zlověstná aura a zdálo se, že bledá kůže vyzařuje jakousi třpytivou záři.

Natalie se rozhlédla kolem sebe. Copak nikdo jiný nezachytil vibrace plné testosteronu, které naplňovaly místnost?

Ale dokonce ani madam Monetová – statná matrona, která měla talent zažehnat malicherné neshody dřív, než se zvrhly v opravdovou rvačku – nevěnovala oběma mužům jediný pohled.

„Góóól!“ zahulákal televizní hlasatel a všichni vyskočili na nohy. Všichni kromě Tristana a Oliviera, kteří na sebe dál upřeně zírali.

V tom humbuku, který následoval po gólu, Natalie ztratila oba muže z dohledu. Potřásla hlavou a vrátila se k práci. Nezáleželo na tom, jaké bylo skóre nebo kdo vešel dovnitř. Jejím úkolem bylo pracovat ve vývařovně a ona své hosty zanedbávala. Několik následujících minut kmitala sem a tam, uklízela nádobí a podávala čaj se sušenkami. Ale když doutírala jeden stůl a otočila se…

Bum! Narazila do cihlové zdi. Nebo spíš do někoho, kdo byl stejně statný jako cihlová zeď.

„Excusez–moi,“ zamumlala a podívala se nahoru – hodně nahoru – do očí barvy bouřkové oblohy.

Tristan?

To pro ni byl zcela nový úhel pohledu. Obvykle stál v koutě, tiše odmítal jídlo i pití a jen pozoroval okolí. Teď si všimla všech detailů, které z dálky nikdy nepostřehla… Drobná jizva na jedné tváři – na tom místě mu nerostlo žádné strniště. Dlouhé husté řasy. Kudrlinky hnědých vlasů sahající těsně pod uši. Hluboké ryzí oči, modré jako moře…

Na okamžik ztratila pojem o čase a Tristan se zdál být stejně okouzlený. Pak se zamračil, vzal ji za loket a promluvil francouzsky:

„Musíš odejít. Hned!“

Měl hluboký hlas. Chraplavý. Tak autoritativní, že Natalie málem přikývla.

Pak se ale zarazila: „Počkat. Cože?“

Jediným obratným pohybem ji otočil směrem ke kuchyni a použil přitom právě tolik síly, aby dal jasně najevo, jak moc naléhavé to je.

„Odejdi. Hned. Věř mi!“ dodal. „Musíš jít.“

„Ale…“

Strávila už mnoho osamělých nocí představami o tajemném policistovi, možná milionáři, či tajném agentovi, ale žádná z nich se nevyvíjela tak jako tahle. Přesto, když se k němu otočila čelem, spatřila to, co ji od začátku okouzlilo – hluboké, upřímné oči. Oči, které slibovaly: Můžeš mi věřit.

„Musíš jít,“ trval na svém a přešel do angličtiny.

Tristan měl téměř severoamerický přízvuk, ale sem tam mu nějaká samohláska uklouzla a objevil se francouzský akcent. Kdo vlastně byl? Odkud pocházel? A proč po ní teď chtěl, aby utekla z práce?

Natalie se pohnula směrem ke stolům, které potřebovaly uklidit, a chystala se protestovat. Pak si všimla, že Olivier vyskočil na nohy a zíral na ni s výrazem, který říkal: Neopovažuj se hnout!

Byl to rozkaz doprovázený spalujícím, neúprosným pohledem. Doslova spalujícím, uvědomila si Natalie, když spatřila dva rudé světelné body jiskřící v místech, kde měly být duhovky.

Pomoc! Zavolejte policii. Je to zrůda! chtělo se jí křičet. Ale nikdo nevypadal vyvedený z míry – ani Marie, která prošla mezi nimi. Copak neviděla, jak tomu člověku žhnou oči?

„Rychle, dokud ještě máme čas!“ zavelel Tristan a postrčil ji skrz křídlové dveře do kuchyně.

„Hej!“ zavolala madam Monetová, ale už bylo pozdě.

Natalie zamžourala skrz oblak páry v kuchyni. Nádobí řinčelo, olej prskal a kuchaři, kteří tady dobrovolničili, na sebe pokřikovali přes obvyklý kuchyňský rámus. Tristan držel Natalii za loket – dostatečně jemně, aby ji to nebolelo, ale zároveň dostatečně pevně, aby ji popohnal. Vmžiku dorazili k zadním dveřím, které částečně blokovala hromada dřevěných palet.

Natalie se vzepřela: „Tohle je šílené. Nech mě jít.“

Otočila se a zadívala se na Tristana. Výškový rozdíl ji přiměl zaklonit hlavu, ale když upřela pohled do jeho očí…

Můžeš mu věřit, zašeptal tichý hlásek. Musíš mu věřit.

Pohnula rty na protest, ale žádná slova nevycházela. Jen malé vypísknutí, které zmírnilo neúprosný výraz v jeho tváři.

Vzápětí se rozletěly křídlové dveře a objevil se Olivier.

„Hej!“ vykřikl jeden z kuchařů. „Sem nemůžeš!“

Olivier byl bledý. Strašidelně bledý a vypadal ještě zlověstněji než předtím – ignoroval námitky a vyrazil vpřed.

Ty, slibovaly jeho oči. Jsi moje.

Natalie s hrůzou sledovala, jak Olivier ohrnul rty a odhalil dlouhé špičaté zuby. Jediné, co jí zabránilo křičet, byl pevný stisk Tristanovy ruky na paži, který ji poháněl ke dveřím.

„Tudy!“ zavrčel. „Jestli chceš žít, tak sebou hoď. Hned!“

Kapitola druhá

Tristan rozrazil dveře, postrčil Natalii do zadní uličky a převrhl hromadu dřevěných palet, aby zablokovaly prostor za nimi. To sice upíra dlouho nezdrží, ale každá chvilka se počítá. Pravou ruku měl na lokti své osudové družky, když se…

Tak moment. Co že to jeho vnitřní drak právě řekl?

Osudová družka, zasyčelo mu v mysli vnitřní zvíře.

Nohy mu málem ztuhly v půli kroku, zatímco mysl se rozběhla.

Celé týdny končil své čtvrteční obchůzky Latinské čtvrti ve vývařovně a říkal si, že je to jenom kvůli tomu, že je pečlivý. Ale co si to zkoušel namlouvat? S bezpečností to nemělo nic společného.

Šlo jen o ni.

O ženu s dlouhými měděnými vlasy a zářivýma safírovýma očima.

Pohybovala se plaše, jako by ani netušila, jak je krásná.

Natalie, vydechl vnitřní drak.

Nikdy předtím spolu nenavázali kontakt, takže si to uvědomil, až když se dnes poprvé dotkl dívčiny štíhlé paže. A pak prásk! Žhavé uhlíky, které doutnaly v jeho dračí duši, prudce vzplály.

Družka, zašeptal vnitřní drak. Je to moje osudová družka.

Samozřejmě že jako malý slýchal legendy o osudových družkách. Prý když potkáte tu pravou, prostě to víte a váš život už nikdy nebude stejný. Ale, sakra, zrovna teď?

Když Natalii popoháněl dál, chladný noční vzduch jí čechral vlasy, což v jeho mysli vyvolávalo tisíce představ. Příjemné představy, jako že se k ní nakloní blíž a zhluboka nasaje levandulovou vůni. A taky hříšné fantazie, jak se ty dlouhé hedvábné prameny pohupují, když jsou oba nazí v posteli a ona se nad ním rytmicky vlní… Ve velké posteli s pevným rámem, který by ani trochu nevrzal, když by…

Prudce se nadechl a proklel roztouženého draka: Mohl bys toho nechat?!

Mít divokou zvířecí stránku mělo své výhody, ale i nevýhody. Třeba nutnost potlačovat neandertálské pudy v nejméně vhodných chvílích. Ženy nebyly předměty, které by se daly vlastnit jako šperky, a byly schopné mnohem víc než sexu. S tím měl vlastní zkušenost. Muži začínali války, zatímco ženy se staraly o to, co po nich zůstalo, a zvládaly to dál samy. Ženy dokázaly dostat rodinu z těch nejnáročnějších a nejtěžších ran osudu. Když elektrárna uprostřed zimy vypnula topení, když nebyly peníze na boty, když otcové flákači odešli a nic po sobě nenechali… Ženy si zkrátka vždycky poradily.

Uličkou poletoval útržek novin a nad hlavou se jim něco zatřepotalo. Tristan vzhlédl právě včas, aby spatřil, jak se k inkoustovému nebi vznesla zkroucená postava.

„Prosím, řekni mi, že to nebyl upír,“ zašeptala Natalie.

Zamračil se. Ne, byl to chrlič. Možná ten, který dovedl Oliviera k Natalii.

Tristan zamrkal a rozhlédl se. Chrliči nepředstavovali žádnou hrozbu – ne pro dračího měňavce jako byl on. Ale upíři…

V uličce se v matném světle jediné pouliční lampy leskly dlažební kostky. V prohlubních mezi kameny se tvořily kaluže… vody? Moči? Rozlitého piva? Nakrčil nos. Soudě podle pachu to byla směs všech tří ingrediencí.

„Tamto byl upír,“ ukázal směrem k vývařovně, „musíme tě odsud dostat.“

Proklínal se za to, že jeho slova vyzněla ostře a chladně, protože ji chtěl hlavně uklidnit. Obejmout. Udržet v bezpečí. Ale nějak to ze sebe nedokázal dostat tak, jak si přál, když mu hlavou vířilo tolik myšlenek.

Zachránit osudovou družku. Zabít upíra. Podat hlášení šéfovi, který z toho nebude mít radost.

Do prdele! Tohle se pořádně zvrtlo. Strážci Paříže ho najali, aby jen hlásil problémové upíry. Neměl žádného konfrontovat. To by mohlo vyvolat novou vlnu konfliktu mezi měňavci a upíry a uvrhnout Evropu do další doby temna.

Ne, že by si lidi čehokoli všimli, kromě nestability, která by následovala. Obyčejní lidé, kteří o měňavcích neměli ani tušení, věřili, že to oni všechno řídí. Ve skutečnosti měli tendenci dělat ve věcech akorát zmatky. Mocné klany měňavců po staletí dohlížely na města a udržovaly mír mezi nadpřirozenými bytostmi, které mohly mezi nic netušícími smrtelníky napáchat pořádnou spoušť. Vlci řídili Řím, lvi dohlíželi na Londýn a draci hlídali pořádek v Paříži. Aspoň se o to snažili. Ale kdyby bylo křehké příměří mezi měňavci a upíry narušeno…

Tristan nasál vzduch a snažil se rozpoznat každý pach. V Paříži žila spousta upírů, kteří dokázali, že umějí hrát podle pravidel. Žádné pronásledování lidí, žádné vraždy. Jen si občas ulovili člověka, aby se napili jeho krve a zase ho pustili, aniž mu to způsobilo trvalé následky. Někteří upíři si našli lidské partnery – ochotné hračky, kterým se tenhle životní styl líbil. Tristanovi se z toho zvedal žaludek, ale čert to vem. Jako dračí měňavec občas sežral jelena nebo kance, tak jak by mohl někoho soudit?

Moc Strážců však slábla a hrozba zlých živlů rostla. Toulaví vlčí měňavci, které už nebavilo plížit se po lesích, přicházeli do měst za novým dobrodružstvím. Nespokojení draci spřádali plány, jak převzít moc. Nezvladatelní upíři se plížili kolem a vysávali krev svých obětí.

„Upír? To myslíš vážně?“ vytrhla ho z přemýšlení Natalie a dívala se na něj vyděšenýma laníma očima. Hluboké, inteligentní oči, které se hodily k upřímné dívčí tváři. Očividně byla v Paříži nová. Proč sem vlastně přijela? Kdy? Co měla v plánu?

„Smrtelně vážně,“ zamumlal v odpověď.

Natalie zbledla a on se proklel.

Copak nedokázal říct nic správně?

Rozhlédl se. Hlavní prioritou bylo udržet Natalii v bezpečí. Druhá položka na seznamu bylo neodhalit svou dračí stránku, což by bylo s upírem, s nímž by musel bojovat, složité. Třetí bylo vymyslet, jak šéfovi vysvětlit, proč napadl upíra, místo aby to nahlásil.

„Támhle!“ ukázal doleva a soustředil se na prioritu číslo jedna – udržet svou osudovou družku v bezpečí.

Ale jakmile se postavil čelem ke konci uličky – té, kterou vedla nejkratší cesta k hlavní silnici – objevily se dvě vysoké postavy.

„Bože!“ Natalie chytila Tristana za paži. „Další upíři?“

Zavětřil a zjistil, že ve vzduchu není nic jiného než zatuchlý pach uličky. Jo, byli to upíři. Bytosti, které se vyznačovaly absencí jakéhokoli jiného pachu než slabého závanu čpavku. Není divu, že se ti parchanti prakticky koupali v kolínské.

V očích upírů se objevily rudé plamínky, což bylo znamení, že jsou na lovu.

„Drž se u mě,“ zavrčel Tristan.

Natalie ho následovala, když se otočil čelem vzad, a on žasl nad jejím klidem. Upíři vyzařovali magickou auru, která dokázala průměrného člověka zastavit na místě. Jako měňavec byl Tristan imunní, ale jen málo lidí bylo dost silných, aby odolali. A přesto Natalie dokázala uhánět před ním a sama se dostat pryč.

Tak tak se jim podařilo je setřást. Sotva však proběhla kolem zadního vchodu vývařovny, dveře se rozletěly a Olivier se vyřítil ven.

„Stůj!“ nařídil upír hlubokým autoritativním tónem protkaným magií.

Natalie si však jenom odfrkla a spěchala dál: „To určitě.“

Před nimi se objevil další upír a odřízl jim jedinou únikovou cestu. Tristan tak zůstal sám na čtyři upíry, kteří šli po jeho družce. Jak z toho má vyváznout, aniž by odhalil vnitřního draka?

Zaměstnanci vývařovny několikrát polohlasně zaprotestovali, ale i oni měli dost rozumu na to, aby za Olivierem jen zavřeli dveře. O chvíli později se ozvalo těžké zaskřípění západky a v uličce se rozhostilo hrobové ticho.

Natalie couvla před čtvrtým upírem a narazila zády do Tristanovy hrudi. Když ji ochranářsky objal kolem ramen, položila mu ruku na předloktí. No páni. Ačkoli se Tristan zcela soustředil na hrozbu před nimi, v koutku mysli věděl, že si tenhle okamžik bude pamatovat do konce života.

Tu důvěru.

To, jak dokonale zapadlo její tělo k jeho.

Gesto, které říkalo: Tvůj osud je můj osud.

Ale zatraceně. Musel rychle uvažovat, co dál. Jednoho upíra měl před sebou a za sebou další tři.

„Když řeknu běž, tak utíkej. Běž jako o život.“

Šeptal tak tiše, že si nebyl jistý, jestli ho Natalie slyší. Ale mírně sklonila bradu a tělo napjala v přípravě na sprint.

Zabij, zavrčel vnitřní drak a zaměřil se na upíra před nimi.

To měl Tristan rozhodně v plánu. Ale nejdřív musel vzít v úvahu Natalii.

„Má drahá, co to děláš? Nemůžeš mu věřit,“ zavrněl Olivier hypnotizujícím hlasem, „můžeš věřit jen nám.“

Natalie si odfrkla a Olivier svraštil čelo. Upír byl zjevně zvyklý lidi omámit, ale ona se zdála být imunní.

Ostatní upíři si mezi sebou šeptali a mžourali na její prsa – nebo spíš na náhrdelník na něm. Tristan ho neviděl, ale cítil slabou pulzující sílu a zahlédl náznak zlatavé záře.

„Zavři oči,“ zašeptal.

Rychlým zavrtěním hlavy jako by říkala: Zbláznil ses?

„Zavři oči,“ trval na svém.

Pochyboval však, že to udělá, a nebylo času nazbyt. Zakryl jí tedy oči dlaní, naklonil se na stranu a otevřel ústa k mohutnému nádechu.

Upír vytřeštil oči a jeho výraz říkal: Do prdele.

Do prdele bylo na místě. Nebo spíš: Do pr…, protože Tristan vzápětí zasáhl upíra dlouhým ohnivým plamenem. Nebyl tak velký ani silný jako oheň, který by dokázal chrlit v dračí podobě, ale stačil na to, aby se ten parchant přikrčil a odkutálel stranou.

„Utíkej!“ Tristan postrčil Natalii dopředu.

Ta se rozběhla kolem padlého upíra a Tristan ji následoval, po třech krocích se však zarazil. Otočil se a zůstal stát na místě, poslouchal, jak se Nataliiny rychlé kroky ozývají uličkou.

Osudová družka, zakňoural vnitřní drak. Musíme ji mít blízko u sebe.

Se čtyřmi upíry kolem ji ale blízko mít nemohl, a tak ji nechal jít a celou dobu truchlil. Jestli má aspoň špetku zdravého rozumu, zmizí v bludišti ulic a pak skočí na nejbližší letadlo domů, ať už to je kdekoli. Jak by ji pak ale znovu našel?

„Ustup!“ nařídil Olivier. „Je moje.“

Tristan se ani nehnul: „Ty ustup. Najdi si na vysávání krve někoho jiného.“

Upír se ušklíbl: „Myslíš, že na takovou krev narazíš každý den? Královskou krev? S ní bych měl moc…“

Další z upírů ho přerušil zakašláním. Olivier po něm střelil temným pohledem a pokynul směrem, kterým zmizela Natalie: „Je moje.“

Tristan zavrtěl hlavou a odolal nutkání olíznout si popraskané rty. Nebyly stvořené k chrlení ohně a bylo to na nich vidět. Ale to nebylo nic ve srovnání s bolestí, kterou se chystal způsobit upírům. Švihnutím uvolnil drápy pravé ruky. Částečná přeměna vyžadovala soustředění, ale několik drápů bylo vše, co si teď mohl dovolit odhalit.

„Je moje!“ odsekl a skočil po nejbližším upírovi.

Chtěl ta slova zasyčet, ale místo toho je spíš zařval. Ze rtů mu unikl plamínek ohně a jeho skok byl o několik desítek centimetrů vyšší, než čekal. Pohyb paže byl tak rychlý, že ji viděl jen rozmazaně, a o chvíli později na zem dopadla upírova hlava. Tristan zíral, jak se tělo bortí samo do sebe a rozpadá se na suchý popel. Ten vzápětí rozptýlil další poryv větru.

„Didier,“ zaúpěl Olivier.

Tristan se otočil a upřel na něj pohled. Didier se může smažit v pekle, stejně jako ostatní tři.

Rudé plamínky v jejich očích zesílily a Olivier zavrčel: „Zabijte ho!“

O vteřinu později se na něj vrhli tři velmi naštvaní upíři. Tristan toho prvního překvapil, ale tihle tři byli lépe připraveni. Nehty měli ostré jako břitvy, i ten nejslabší dotyk zanechal hluboké rány. Tesáky se blýskaly ze všech stran a on měl co dělat, aby je odrazil.

Hlavou se mu honily útržky ze všech bojů s měňavci, kterých se kdy účastnil, ale na upíry byly tyhle zkušenosti krátké. Jejich obrovská rychlost byla jedna věc, simultánní útok ze tří stran však něco docela jiného. A i když dračí drápy často našly svůj cíl, upíři zasazovali rány právě tak. Brzy ho na těle pálilo půl tuctu zranění. Hluboké řezné rány, které krvácely a krvácely, jako všechna zranění způsobená upíry. Z dlouhé rány na paži ho bolela celá levá ruka a z té na čele mu do pravého oka kapala krev.

Pusť mě ven, naléhal vnitřní drak. Nech mě je vyřídit.

Tristan to zvažoval. Přeměna do plné dračí podoby byla jeho posledním východiskem. Ale, zatraceně, už k tomu neměl daleko. Měňavci se sice rychle uzdravovali, ale nebyli nesmrtelní. Stačil jeden chybný krok a upíři ho mohli srazit k zemi. Všichni tři by mu sáli krev, dokud by nebyl vyschlý a bez života. A co hůř, brzy poté by pronásledovali Natalii.

Tristan zatnul zuby. To nedopustí.

Sebral poslední zbytky sil a odstrčil nejbližšího upíra. Dlouhým obloukem přejel drápem přes hruď jednoho nepřítele a přešel na tvář druhého. Pak se zapotácel a byl si jistý, že je čas se přeměnit. Zrak se mu začínal rozmazávat a v uších mu zvonilo.

Dva z upírů se však otočili a Tristana napadlo, že se mu to zvonění možná nezdá.

„Merde. Voilà les gendarmes,“ zaklel jeden z upírů a vzhlédl směrem k policejním sirénám.

Tristan vydechl. Nestávalo se často, aby měňavec na místě boje viděl rád policisty. Až moc zvědavých lidských očí znamenalo až moc otázek. Ale v tomhle případě mu to nevadilo.

Dva upíři ustoupili a třetího táhli za sebou.

„Ještě jsem s tebou neskončil!“ odplivl si Olivier, když odcházel. „A pokud jde o tu ženskou, přísahám, že bude moje.“

O chvíli později zmizeli za rohem. Tristan se zapotácel a narazil do cihlové zdi. Svět se naklonil na stranu a on se zadýchaně sesunul k zemi. Sakra, byl pekelně unavený.

Policie, varoval ho vnitřní drak. Pohni sebou.

Zavřel oči. Jenom minutku.

Nemáme minutku!

V duchu viděl následky až příliš jasně. Pokud se odtamtud rychle nedostane, průšvih, ve kterém se ocitl, se zvětší asi desetkrát. Přišel by o práci. Co hůř, už by nikdy nedostal žádnou nabídku. Stal by se jedním z těch měňavců, kteří se potulují z místa na místo a nedokážou se usadit. Což by znamenalo, že by mohl zapomenout, že získá svou osudovou družku.

Navíc mu tělem kolovalo dost upířího jedu na to, aby ho nadobro dorazil. Pokud se rychle nepohne, přemůže ho a pak…

Pohni sebou! naléhal vnitřní drak. Hned!

Ale bez ohledu na to, jak jasný byl pokyn v jeho mysli, tělo prostě nespolupracovalo.

„Ještě minutku,“ zamumlal. Pak se všechno zamlžilo a on se propadl do temné prázdnoty.

Kapitola třetí

Natalie stála na rohu ulice a křečovitě se přidržovala zdi.

Očima těkala kolem sebe.

Obešli upíři celý blok?

Jdou si pro ni?

Ale na ulici se nedělo nic zvláštního, byl to jen další obvyklý pařížský večer. Příjemná všední noc s náznakem jara… Dost na to, aby navzdory pozdní hodině vylákala ven pár lidí. Ulici osvětlovala řada starobylých pouličních lamp a cedule lákaly zákazníky do restaurací a bister. Číšník spěchal dovnitř a ven z kavárny s venkovní zahrádkou a kolem se procházely páry, které se držely za ruce. V parku lemovaném stromy na konci bloku ve větru šumělo listí a nad nimi jasně zářila celá galaxie hvězd.

Byla to pěkná noc. Krásná noc. Taková, kvůli které by dívka všeho nechala a odstěhovala se do Paříže…

…ale co se děje za ní?

Natalie se ohlédla do uličky, připravená vzít nohy na ramena při prvním náznaku upíra. Očima vystřelila vzhůru, protože předtím se jí nad hlavou něco vznášelo – pokroucená, napůl lidská, napůl nestvůrná bytost s křídly. Teď už byla obloha čistá a děsivé zvuky boje utichly.

Zemřel?

Všechny svaly v těle se jí v tom děsivém tichu napjaly.

Na konci bloku zářila červená světla metra – jedné ze starobylých stanic se secesními kapkami a kudrlinkami kolem písmen hlásajících Metropolitain – tenhle styl jí vždycky připomínal upíry. Ale teď to vypadalo jako nejlepší úniková cesta. Mohla by naskočit do vagonu metra a přepravit se na druhou stranu města. Sakra, mohla by zamířit rovnou na letiště a rezervovat si místo v prvním letadle domů.

Natalii v hlavě zněla Olivierova slova: Myslíš, že na takovou krev narazíš každý den? Královskou krev?

O co šlo? A co ten výbuch ohně, který přišel jakoby odnikud?

Měla spoustu důvodů k útěku, ale zlověstné ticho v uličce ji přitahovalo, stejně jako vzpomínka na Tristanův vážný výraz. Musíme tě odsud dostat.

Ležel v uličce a krvácel? Nebo něco horšího? Sklánějí se nad ním upíři a sají mu krev?

Celou minutu jen stála a třásla se. Pak se přinutila vrátit se k uličce. S každým váhavým krokem vpřed zvuky a světla hlavní ulice mizely a nořily Natalii do temného, ponurého světa. Zastavila se, popadla odhozenou lahev vodky a rozbila její dno o dlažební kostky. Při zvuku tříštícího se skla sebou škubla a vtom se něco prohnalo mezi odpadky na okraji uličky. Krysa?

Roztřeseně se přibližovala a v ruce držela provizorní zbraň. Trvalo dobrou minutu, než se odhodlala nahlédnout za roh uličky! Minutu, která jí připadala jako hodina. Když však uviděla osamoceného Tristana opřeného o zeď, upustila lahev a vrhla se k němu.

„Tristane! Tristane?“ sklonila se k němu a srdce jí bušilo jako o závod, „jsi v pořádku?“

Nesouvisle mumlal a ona mu zatřásla ramenem. Tedy, pokusila se o to. Ale jeho svaly byly velké jako balvany, příliš široké a pevné, než aby je mohla uchopit dlaní.

„Panebože. Jsi v pořádku?“

Rty měl rozpraskané a z tuctu ran v obličeji a po těle mu vytékala krev. Když se pohnul a zvedl hlavu, hlavou jí proběhly výjevy z filmů o zombie. Napůl čekala, že uvidí příšerné, krví podlité oči a pěnu u úst. Ale ne. Oči měl jasné, překvapivě modré – jako letní obloha – a Natalie si oddechla.

„Tristane…“

Sklonil hlavu a zasténal.

„Policie…“

Zavřel oči a Nataliin pohled sklouzl dolů. Tolik krve, příliš mnoho.

„Budeš v pořádku,“ řekla a snažila se o tom přesvědčit sama sebe. „Policie tu bude každou chvíli.“

Ale Tristan zasténal, zaryl paty do země a snažil se vstát.

„Počkej, jsi zraněný.“

Překulil se na všechny čtyři: „Musíme jít.“

Přesto se zarazil a svěsil hlavu, příliš zraněný, než aby mohl pokračovat.

Chtěla mu přejet rukou po zádech, ale i tam byla krev. Na zemi ležela bunda, kterou předtím odhodil, a Natalie mu ji opatrně přehodila přes ramena.

„Jen počkej. Policie už jede.“

Zhoupl se, aby se posadil na paty, a zašklebil se: „Chceš policii vysvětlit ty upíry, nebo to mám udělat já?“

Kousla se do rtu: „Ale tvoje zranění…“

„Zahojí se.“

Natáhl ruku – dlouhou, svalnatou paži, jaké mají olympijští plavci: „Pomoz mi vstát. Musíme se odsud dostat.“

My. Bylo to podruhé nebo potřetí, co to řekl, a to slovo ji zahřálo. Znamenalo to, že téhle noční můře nemusí čelit sama.

Když sirény zesílily, přehodila si Tristanovu ruku přes ramena a ztěžka se nadechla. Na jeden beznadějný okamžik si myslela, že mu nedokáže pomoct zvednout se ze země. Ale její křišťál se uvolnil zpod černého tílka a houpal se mezi nimi, jemně zářil zlatavým světlem, a ona to zkusila znovu. Tristan se zakymácel a pomalu se zvedl na nohy, nejistě se potácel a zíral na náhrdelník.

Zaskřípaly brzdy a zabouchly se dveře auta. Policejní světla ozářila konec uličky modrými a červenými záblesky.

„Tudy,“ zamumlal Tristan a naklonil hlavu opačným směrem.

Natalie neměla tušení, jak ho dostala až na hlavní ulici. Ale nějak se jí to podařilo, napůl ho vedla, napůl táhla.

„Metro,“ procedil skrz zaťaté zuby, „a dávej pozor na upíry.“

To způsobilo, že každý stín vypadal nebezpečně a každý kolemjdoucí jako chladnokrevný vrah. Na druhou stranu jim všichni kolemjdoucí dávali hodně prostoru, jako by oni byli ti podezřelí.

„Linka B směrem k Orly,“ zamumlal Tristan, když mu pomáhala sejít po schodech do metra, „jen pár zastávek.“

Natalie chtěla namítnout, že hodně zastávek by bylo lepší, ale měla moc práce s tím, aby ho protáhla turniketem. Byla to složitá operace, protože tam nebylo místo pro dva. Naštěstí nebyla ve službě žádná obsluha, která by je zastavila. Jen procházející starší pár po nich vrhal nesouhlasné pohledy.

„Dejte mi pokoj,“ zamumlala.

Jestli se nepletla, upír se řekl ve francouzštině stejně jako v angličtině, takže byla v pokušení to vysvětlit. Ale stejně by si akorát mysleli, že je blázen. Nebo ještě hůř, že je opilá. Navíc Tristan opravdu působil, že je pod parou – jak klopýtal a hrbil ramena. Aspoň že opilecké vzezření od nich drželo lidi dál a objemná bunda zakrývala většinu zranění.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala a pomohla mu na sedadlo ve voze.

Sesunul se na sedačku: „Už jsem na tom byl hůř.“

Hůř než po útoku upíra? To si dělal legraci, ne?

„Kde jsi k tomu přišla?“ ukázal bradou k jejímu přívěsku.

„Tohle?“ v dlani sevřela krystal citrínu, „u jednoho z těch prodavačů podél Seiny.“

Tristan nevypadal přesvědčeně, ale na druhou stranu nejspíš neviděl, nebo nepřemýšlel jasně. Brada mu poklesla a zdálo se, že zase odpadne. Ale když se ozvalo zkomolené hlášení, hlava mu vystřelila nahoru: „Příští zastávka je naše.“

Naše. Natalie zaváhala. Kam ji vezl?

Pak ji napadlo, že to ona někam veze jeho, a trochu se uvolnila. Navíc byla přesvědčená, že jí nechce ublížit. Měl neskutečně upřímné oči a dotýkal se jí až příliš opatrně. K čertu, vždyť ji zachránil před upíry, ne?

Na další zastávce mu tedy pomohla vstát – což se zdálo ještě těžší než předtím – a vystoupit na nástupiště.

„Tudy,“ řekl a opřel se o ni.

Nad hlavou se jim táhla klenutá střecha a východ se zdál být na míle daleko. Ale nahoru vedl eskalátor, díkybohu! Když vyšli na ulici, Natalie plnými doušky nasála čerstvý vzduch. Bulvár lemovala úhledná řada stromů a další se jemně pohupovaly za oploceným parkem přes ulici. Přimhouřila oči, aby se zorientovala. Lucemburské zahrady? Boulevard Saint-Michel? Pořádně nóbl adresa. Tady Tristan bydlel?

„Číslo 71C,“ zamumlal.

„Monsieur Chevalier,“ pozdravil vrátný Tristana tónem, který nic neprozrazoval. „Mademoiselle.“

„Merci,“ zamumlala a zamířila k výtahu.

„Bonne nuit!“ zavolal vrátný.