Indy Sky, Lamač

Série Zlomení zamilovaní 1

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © Zuzana V.

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2024 Indy Sky

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-02-7

Print: ISBN 978-80-53012-03-4

Lamač

Série Zlomení zamilovaní 1

Indy Sky

Poděkování

Mamince

Za všechno. Prostě za všechno, mamišinko. Bez tebe, bych se nikdy neodvážila… Mám na tebe jen jednu jedinou prosbu. Přemluv, prosím tě, zbytek klanu, ať si to taky přečtou!

Miláčkovi

Za hromadu trpělivosti a odkládaných večeří, když mě chytla múza. Tvá schopnost přežít na polotovarech byla obdivuhodná. Slibuju, že příště už se polepším… doufám.

Indymu

Za to, že jsi mě svou otravnou packou při psaní vyrušoval, abych se šla aspoň najíst nebo nadýchat čerstvého vzduchu. Jsi ten nejlepší chlupatý parťák do života.

Ivče

Za to, že jsi byla mou věrnou vrbou a motivátorkou. Tvá schopnost poslouchat mé nekonečné nápady by měla být oceněna Nobelovou cenou za trpělivost.

Verunce s Péťou, Markét, Ivance a Zuzce z nakladatelství Mojeromantika.cz

Za šanci splnit si sen a za obrovskou podporu při jeho realizaci. Vaše zpětná vazba pro mne byla natolik potěšující, že jsem občas měla pocit, že čtete jinou knihu než tu, kterou jsem napsala!

Vám všem… ze srdce děkuji.

Prolog

CVAK

Dveře zavrzaly a chodbou se rozeznělo naprosto nevinné CVAK.

Zvuk se nesl tmavými prostorami a ani nepůsobil jako předzvěst neštěstí. Znělo to až senzoricky příjemně, ale opak byl pravdou.

Schodiště pohltila černočerná tma. Byla to temnota tak hustá a neproniknutelná, že spolykala vše do svých spárů a byla ve svém poslání naprosto nekompromisní.

Jediným kontrastujícím bodem světla byl výřez osvětlené ulice skrz okno v mezipatře, které po celém obvodu zdi lemovaly sukulenty mnoha velikostí, tvarů a barev. Ty tiché, nehybné rostliny s bodlinkami působily v té chvíli jako němí svědci událostí, které se měly odehrát.

Došlo k nevyhnutelnému.

Stala se loutkou špatného načasování.

Podpatek na červené lodičce sjel po hraně schodu a síla gravitace se postarala o zbytek. Bylo to, jako by se čas zpomalil a ona sledovala svůj vlastní pád v mučivých detailech.

Zdi staré chodby do sebe vsály výkřik úleku, kterému na dramatičnosti dodala efekt sama ozvěna.

Pak už byl slyšet jen dutý pád a bolestivé zasyčení, které se promísilo s kletbou, která ale nevyšla z jejích úst.

„Do prdele, já jsem fakt debil!“

Byla to slova člověka, který si uvědomil svou chybu. A že to byla chyba, která neměla slitování…

Kapitola 01

Vločky osudu

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Vracela se z módní přehlídky. Její energetická úroveň se děsivě blížila nule, což se nedalo říci o venkovních teplotách, ty totiž pod ni už dávno spadly.

Byla jí hrozná zima. Venku běsnila sněhová vánice a krátká cesta od zastávky se zdála jako celodenní putování po turistické stezce. Zuby jí drkotaly a uši jí chladem píchaly.

Sněhová kalamita se řítila městem s neukojenou zuřivostí, a ona se v tenkých černých silonkách brodila neprohrnutým chodníkem, kde se sníh nahromadil skoro až po lýtka.

Každý krok byl bodnutím mrazu a bolesti. Její nohy v rudých semišových lodičkách se nejistě prodíraly závějemi a přes punčochy prosakovala mrazivá vlhkost sněhu.

Žaludek vydával nanejvýš dehonestující zvuky. Naposledy jedla asi před třemi hodinami a jako vždy si dala jen malé decentní sousto. Páreček jednohubek a maličký kalíšek s čokoládovou pěnou, ozdobený kyselým červeným rybízem. Takže pěkný prd…

Nechtěla totiž před veřejností a kolegy odhalit svou věčnou nenasytnost. Když ještě strýček Rupert žil, vždy o ní říkával, že se stravuje „jako nenažraný prase“. Strejda byl té povahy, že ze sebe sypal sprostá slova v hodinových intervalech. Tenhle nešvar od něj bohužel v průběhu dětství pochytila, a ať se snažila sebevíc, nemohla se ho zbavit.

Co se týkalo jejího stravování, měla obrovské štěstí. Vyhrála v loterii záviděníhodné geny. Mohla vybrakovat celý raut, ale nepřibrala ani deko.

Ledový vítr pronikal pod šmrncovní kabát a ona se marně snažila zahřát třením dlaní. Černé krajkové rukávy, co rafinovaně z kabátu vykukovaly, byly nyní ilustrované sněhovými vločkami.

Rukavice si nevzala, protože je ve spěchu zapomněla doma. A jak se znala, stejně by jen tak nenašla pár, který by k sobě pasoval. Párování ponožek a rukavic pro ni vždy znamenalo vyčlenit si zvláštní den, protože v této činnosti byla mistryně prokrastinace.

Designové proutěné koše ve vymazlené šatně přetékaly nespočtem neseřazených ponožek a rukavic, které čekaly na své definitivní spárování. A ještě pěknou chvíli si taky počkají…

A tak se dívala na červené zmrzlé ruce se stejně tak zabarvenými nalakovanými nehty a rozlítilo ji, že už má na několika místech oděrky, kterými prosvítala tělová přirozenost nehtů.

Na hlavě se jí ze sněhu tvořila bílá záclonka, která kontrastovala s tmavými vlasy. Původně působivý a pracný účes, který si večer česala snad hodinu, vzal za své hned poté, co opustila prostory hotelu, ve kterém se módní show konala.

Kreativní drdol začal ztrácet svůj uhlazený tvar už cestou na autobusovou zastávku, kde jen tak tak stihla jeden z posledních autobusů směřujících do její ulice.

Nikdy nebyla ve velkém přátelství se svými dlouhými prameny. Ačkoliv měla nádherné vlasy, které jí všichni neustále chválili, v péči o ně nebyla zrovna zručná. Přesto si je pečlivě pěstovala, protože věřila, že pro její kariéru byla tato délka správnou volbou.

Zastřihovala si je sama.

Její nedůvěra k holičům a kadeřníkům sahala až do děsivého zážitku z puberty. Tehdy se rozhodla vyzkoušet nové místní kadeřnictví, kde si chtěla za peníze z brigády nechat zkrátit vlasy o pět centimetrů. Místo toho však odešla s vlasy ostříhanými po ramena, nerovnoměrně ožužlanými o dobrých patnáct centimetrů.

Od té doby si udržovala stálou délku a jen si zastřihovala konečky, aby předešla dalším katastrofám a uchovala si plnou kontrolu nad svým vzhledem.

Konečně se blížila k domu, kde horní patro technicky vzato patřilo jí. Stále ještě tesknila, když tento rozložitý byt nazývala svým domovem. Zdědila ho po milované tetě a strýci, kteří se o ni starali od jejích pěti let, po tragické smrti rodičů.

Krátce poté, co oslavila své dvacáté narozeniny, ji navždy opustili i její drahocenní příbuzní.

Budova, která byla kdysi plná smíchu komického strýčka Ruperta, a kde zdi nasály vůní vyhlášených moučníků tety Alice, už po sedm let čpěla osaměním.

Poslední metry k domovu cupitala s nečekanou rychlostí, i když ji deseticentimetrové podpatky nutily k opatrnosti. Představa tepla a pohodlí domova ji hnala vpřed, zatímco v myšlenkách už skládala menu pro večerní žranici.

Snila, jak si v téhle zimě připraví bohatě zdobenou horkou čokoládu, silně oslazenou, s pořádnou vrstvou šlehačky a nahoře s čepičkou ze skořice.

Pak si v duchu promítala, jak si na pánvi osmaží chleba namočený ve vajíčku, který potře bohatou vrstvou plnotučné hořčice. Přidá plátky čerstvé červené cibule, kolečka nakládaček a vše posype bohatou vrstvou nastrouhaného parmezánu.

Její chuťové buňky se již těšily na tu směs chutí a vůní.

Ale její plány na večerní mlsání tím zdaleka nekončily…

Ve své lednici měla ještě schované dva lahodné větrníky z cukrárny na rohu ulice, které se rozhodla ten večer ve svých ústech popravit. Snila, jak jejich křehké těsto s karamelovou pokrývkou praská pod tlakem zubů a jak se hladký pudinkový krém rozplývá na jazyku.

Nakonec si v mysli namalovala, jak se zachumlá do své huňaté deky s motivem hub a pustí si nějaký srdceryvný doják… u kterého si ale nepobrečí.

Za celý život plakala pouze párkrát. Od smrti rodičů popustila slzám závoru pouze při úmrtí tety se strýcem.

Emoce uzamkla na zámek a zahodila od něj klíč. Daleko…

Viděla se, jak v ruce bude držet pytlík slaninových brambůrků, na kterých si bude pochutnávat během sledování filmu.

Zbytek páteční noci byl vidinou gastronomické a filmografické rozkoše. Nemohla se toho dočkat.

Zmrzlé prsty se snažily co nejrychleji rozepnout zip na drahocenné černé kabelce. Prsty se zdály těžké jako olovo a zip se zdál být nekonečně dlouhý.

Po několika pokusech se jí konečně podařilo otevřít kabelku dostatečně na to, aby mohla sáhnout do vnitřní kapsy a nahmatat svazek klíčů, za který by se nestyděl ani zámecký kastelán.

Vytáhla ho, a pod světlem pouliční lampy, které slabě osvětlovalo její okolí, vložila klíč se žlutou označovací krytkou do zámku.

Byla doma.

Tělem se jí začala rozlévat úleva, když si rozsvítila a tiše, sotva slyšitelně, kráčela chodbou směrem ke schodišti, které vedlo do jejího patra. Snažila se neprobudit nového nájemníka v přízemí, proto našlapovala jemně a lehce, jako by byla víla, která se vznášela nad vodní hladinou po leknínech.

Už měla za sebou první kroky a její žaludek se stále hlasitěji ozýval v očekávání nadcházejících lukulských hodů. Na tváři se jí nevědomky začal rýsovat úsměv, zatímco obrázek domácího útulna jí naplňoval srdce teplým pocitem.

Chudák Sally Barterová neměla absolutní ponětí, že toto schodiště bude za pár hodin stoupat ještě jednou, a to nejen s prázdným žaludkem, ale především s novým módním doplňkem, který jí život promění v divoký kolotoč a započne příběh jedné ženy a jednoho muže z jednoho starého domu.

Z domu, který byl po dlouhá desetiletí svědkem obrovské lásky a jeho základy byly natolik silné, aby ještě jednu takovou unesly.

Kapitola 02

Soumrak na schodišti

Tolikrát ho na to realitní makléřka upozorňovala…

A snad pokaždé zapomněl.

Již při první prohlídce bytu, který se nacházel ve staré budově s vysokými stropy a rozvrzanými parketami, zdůraznila, že kouzlo staré architektury má své stinné stránky.

„Prosím vás, je tady stará a špatně zapojená elektřina. V bytě to moc nepoznáte, možná jen když zapojíte v kuchyni víc spotřebičů naráz, tak vám může vypadnout jistič,“ začala makléřka, když procházeli kuchyňskou částí.

Ukázala na starý elektrický sporák a na několik dalších spotřebičů, které byly roztroušené po kuchyňské lince.

„Ale hlavně si dejte pozor tady u vchodu,“ pokračovala, když se dostali k malému botníku umístěnému za dveřmi.

„Kdykoli budete tady, u svého botníku, a budete si chtít rozsvítit tady to světlo, ujistěte se, že si nikdo zrovna nesvítí na schodech. Když si tady rozsvítíte, na schodech světla zhasnou…“ vysvětlovala dále s důrazem na slovo zhasnou, aby podtrhla vážnost situace.

„Je to způsobeno starým a odfláknutým elektrickým vedením. Oprava by vyžadovala kompletní rekonstrukci elektrických rozvodů, což by bylo velmi nákladné a zatím to nikdo neplánuje,“ doplnila, aby mu dala najevo, že nemá od toho kutlochu čekat žádné zázraky.

Makléřka se snažila být co nejupřímnější, aby jako nový obyvatel nebyl po nastěhování překvapený, ale její tón prozrazoval, že je alfou v tomhle dialogu a připadalo mu, že ho považuje za debila.

Přestože se jednalo o významný nedostatek, byt měl i své plusy, jako byly vysoké stropy, které mu dodávaly vzdušnost a historický šarm, který byl v mnoha moderních bytech těžko dosažitelný.

Joel nebyl v situaci, kdy by hledal něco zvlášť noblesního nebo luxusního. Jeho potřeby byly dočasné, sháněl totiž ubytování pouze na půl roku.

Důvodem byla rekonstrukce domu, který nedávno společně s ex-manželkou zakoupili.

Dohoda při rozvodu zněla jasně. Ona si nechá jejich městský byt, on se zabydlí v novém domě na samotě v lese. Tam měli společně najít nový ráj, nový klid.

Ale vše nakonec dopadlo jinak…

Potřeboval teda jen prosté a funkční místo, kde by mohl přežít, dokud nebude jeho stálý domov připraven k obývání.

A když o pár týdnů později došlo na předávání bytu, makléřka opakovaně dodala: „Takže nezapomeňte. Chcete-li si rozsvítit u botníku, ujistíte se, že nikdo nejde po schodech. Jasné?“

„Jasné,“ řekl otráveně a převzal si klíče.

A teď už tu bydlel třetím týdnem.

Moc za tu dobu z bytu nevycházel, ale snad pokaždé na to pravidlo zapomněl, takže přece jen byl debil…

Vždy si silně oddechnul, že nezpůsobil nějaké patálie.

Věděl, že nad ním bydlí žena, prý sama. Za celou dobu ji potkal pouze jednou. Bylo to večer, když si šel vyzvednout balíček z nedalekého výdejního místa. A samozřejmě, právě v tu chvíli, když procházela po schodech, zhasnul jí, když si rozsvítil na zavazování tkaniček.

Naštěstí se v tu chvíli nacházela v mezipatře, takže situace skončila bez nehody.

„Promiňte, dám si na to příště pozor!“ omlouval se Joel, jehož hlas se nesl chodbou s ozvěnou.

Nebyla vidět, ale tón jejího hlasu zněl mladistvě a byl plný pochopení.

„To nic, zvyknete si. Hezký večer,“ odpověděla a rychle se skryla ve svém bytě, než stihl odpovědět a popřát jí příjemný zbytek dne i on.

Tento krátký, ale významný incident připomněl Joelovi, že by měl být víc pozorný, aby nedocházelo k dalším podobným situacím.

A teď tu chybu udělal znovu, a tentokrát už s sebou přinesla i následky.

Po osudovém CVAK přeběhl naproti ke zdi, kde zmáčkl spínač osvětlující schody, aby si posvítil na katastrofu, kterou způsobil.

Bylo mu jasný, že tohle byla ta jeho samotářská sousedka.

Rozložená bezvládně na schodech.

Útlá postava nehybně ležela a na první pohled si nebyl jistý, zda je zraněná, nebo rovnou mrtvá.

„Hrozně se omlouvám! Jste v pořádku?“ ptal se starostlivě a pár kroky se dostal na její úroveň.

Odpovědí mu bylo zasténání.

A pak se snažila žena vyškrábat do sedu.

Joel, stále v šoku z nečekaného incidentu, jí rychle přiskočil na pomoc. Podepřel jí záda, chytil za ruku a opatrně ji usadil tak, aby se zády opírala o zeď.

Poprvé se mu naskytla příležitost pohlédnout jí do tváře a okamžitě usoudil, že musela být o několik let mladší než on.

Její rysy byly jemné, ale zvýrazněné nápadným líčením. Rty zabarvené doruda. Dřív, než si stihl všimnout dalších detailů, jeho pozornost upoutal krvavý šrám na jejím čele, způsobený nepochybně nešťastnou ránou o ostrou hranu schodu.

„Bože můj, teče vám krev,“ vydechl zděšeně, když si uvědomil vážnost situace.

Žena vykulila své sytě hnědé oči, které v kontrastu s bledou pletí působily ještě intenzivněji. Barva jejích očí připomínala mléčnou čokoládu.

Třesoucí rukou si sáhla na čelo, nad obočí, a nahmatala slabý proud krve. Když se podívala na své prsty, její tvář zbledla ještě víc, a to i přesto, že měla jinak snědší pleť.

Pak, jako by se snažila ujistit, že navzdory okolnostem nevypadá nepěkně, uhladila si uvolněné pramínky vlasů, které vyklouzly z drdolu.

Joel si všiml, že byla velmi vkusně oblečena, zřejmě se vracela z nějaké společenské události. Šaty, elegantní a decentně zdobené, svědčily o dobrém vkusu stejně jako elegantně střižený kabát.

„To bude dobré,“ řekla s pokusem o uklidňující úsměv, zatímco se pokoušela zvednout na nohy.

Joel však tušil, že to nebyl dobrý nápad.

„Měli bychom volat záchranku,“ navrhl opatrně, přičemž ji stále podpíral, aby se nesesula zpět na schody.

„Ne, prosím, to nebude třeba,“ odmítla okamžitě.

Joel, i přes její protesty, trval na tom, že alespoň zavolají někoho blízkého, kdo by přišel, a postaral se o ni.

„To není nutný, vážně. Nic mi není,“ nechtěla ustoupit ve své paličatosti.

„Tak aspoň vyčkejte ještě chvilku, mohla by se vám zatočit hlava. Měli bychom přece jen jet pro jistotu na rentgen. Mohla byste mít otřes mozku nebo krvácení do mozku,“ nabádal ji Joel s obavami, ale nechtěla se nechat přesvědčit.

Přestože se zdála trochu nejistá, nakonec se stabilně postavila na své podpatky.

Bylo zřejmé, že chce co nejrychleji zmizet z jeho dosahu. Vnímal, jak se mu snaží vyhnout pohledem a jak ji celá situace rozrušuje.

Když se snažila podepřít levou rukou o zábradlí, aby snáze došla k posledním schodům vedoucím ke dveřím svého bytu, zasyčela bolestí.

Prudká bolest ji donutila cuknout zpět. Pravou rukou uchopila levou pěst a s šokem se zahleděla na své prsty.

Joel, který celou situaci pozoroval, začínal tušit, že neštěstí, které postihlo jeho sousedku, bylo vážnější, než by si přála.

„Bolí vás ruka? Asi jste na ni dopadla. Můžete mít zlomené zápěstí nebo nějaký prst,“ upozornil ji na riziko, které její pád mohl způsobit.

Nebyl na úrazy žádný expert, ale miloval seriály z nemocničního prostředí a užíval si každý moment, kdy si na doktora mohl zahrát. Svému okolí tím hrozně lezl na nervy.

„Ehm, to nic, asi jsem si jen trochu narazila prst,“ odpověděla tiše a pravou rukou zakrývala tu levou.

„Ukažte,“ řekl a opatrně se přiblížil, aby si prohlédl její ruku a posoudil možné zranění.

Ucukla a vypadala, že se cítí nepohodlně pod jeho zkoumavým pohledem.

Sklonila svůj zrak a všimla si, že jí při pádu upadly klíče na schody. Ohnula se a s chrastivým zvukem je sebrala pravou rukou, zatímco se snažila udržet rovnováhu. Pak už jen roztřeseně kráčela ke svým dveřím.

„Nedělejte si starosti, to bude dobré. Dobrou noc,“ řekla a snažila se situaci bagatelizovat.

Svižně zajela klíčkem do zámku, dveře tiše zavrzaly a ona zmizela za nimi.

Joel zůstal stát, jako by ho zasáhl blesk.

Čtyři kroky nahoru k ní. Čtyři kroky směrem k východu. Čtyři kroky nahoru k ní. Čtyři kroky směrem k východu. Tuhle šarádu zopakoval snad desetkrát.

Málem si ze stresu vyškubal celou svou hřívu. Projel si rukama vlasy tolikrát, až se mu zmastily.

Původně vykročil ze soukromí svého temného doupěte, aby si vyzvedl další z balíčků, které mu dorazily do nonstop výdejního boxu.

Volil tento noční čas účelově, neboť tma pokryla svět větším klidem, dávala mu pocit neviditelnosti a zároveň v ní svět působil míň vesele.

A to chtěl…

Denní světlo přinášelo příliš mnoho ruchu, radosti a zaláskovaných párů, což pro něj bylo nesnesitelné.

Nebyl ještě připravený vrátit se do světa plného barev a života.

Najednou si uvědomil, že mu mrzly nohy. Stál totiž na schodech pouze v mikině, rozepnuté bundě, vytahaných teplákách a ponožkách.

Došel k osudnému botníku, který byl jeho zastávkou před odchodem z domu, ale napodruhé už neměl odvahu si u něj rozsvítit.

Popadl své boty a za chabého světla dopadajícího ze schodiště si je obul a zavázal, a místo aby se vydal ke vchodovým dveřím a pokračoval ve své plánované cestě, zamířil po schodech úplně nahoru.

Přistoupil k bytu nad tím svým a zaklepal.

Kapitola 03

Monumentální kolaps

Sally se opírala o dveře a zírala na svůj levý malíček, který rozhodně nebyl v pořádku. Nebolel tak intenzivně, jak by čekala, ale když se ho pravačkou dotkla, aby prověřila jeho stav, cítila, jak byl nezvykle povolný a jak se jí divně skláněl k jedné straně a s podivným křupnutím ztratil svou ovladatelnost.

Byl to tak nepříjemný pocit, až způsobil, že se jí zatočila hlava a začala se cítit jako na houpačce.

Zvuky okolního světa začaly být utlumené, jako by jí někdo nasadil na hlavu těžký hrnec, a její zrak se náhle zhoršil.

Snažila se rychlým mrkáním vrátit ostrost svému vidění, ale místo toho se věci ještě víc zhoršily. Začala vidět, jako by se dívala na starobylou televizní obrazovku, kde šumění a zrnitost obrazu způsobil výpadek antény.

Obrazy před jejíma očima se stávaly stále rozmazanějšími, v puse měla podivně sladko a do zátylku se jí zahryzly kousance mrazu.

Všechno se motalo, nohy ztratily svou pevnost a než se stihla nekontrolovatelně zřítit k zemi, našla v sobě poslední kousek stability a celkem citlivě se sesula po dřevěné desce dveří k zemi.

Dýchání bylo složité, jako by ji někdo dal přes pusu mikrotenový sáček.

Nebylo to dobré a nepřestávalo to. Před očima jí blikalo a zrovna když chtěla zatřást hlavou, aby mozek trochu nakopla, někdo zaklepal na dveře, což jí v uších znělo jako dunění hromu.

Nebylo jí to po chuti, ale potřebovala pomoc…

A z toho důvodu se rozhodla, že si o ni výjimečně, naprosto výjimečně, řekne.

Dveře byly odemčené, neměla ještě prostor je zamknout na klíč. Chtěla sousedovi přes dveře říct, že potřebuje pomoc, ale slova jí uvízla v hrdle.

S vypětím všech sil se snažila přikázat své levé ruce, té zraněné, aby dosáhla na kliku, která byla bohužel na dosah právě té. S obrovským úsilím se jí podařilo na kliku dosáhnout, ale pouze po ní neefektivně sjela.

Staré dveře opět zavibrovaly klepotem. Ten chlap na ně bušil jak šílenec. Čekala, kdy jeho pěst prorazí skrz.

Druhý pokus o stisknutí kliky se setkal se zdárným výsledkem a dveře se otevřely tak prudce, že Sally zcela neelegantně odstrčily.

Když se dveře rozevřely naplno, žuchla sebou na záda přímo mezi nohy toho velikána, takže mu mířila pohledem přímo do rozkroku, byť ho díky zrnitému vidění neviděla v plném rozlišení.

„Co to…“ hekl a sklonil vysoké tělo níž, aby si prohlédl její zkroucenou pozici á la brouk zblízka.

Sally, se směsicí rozpaků a nevolnosti, se pokusila odsunout z trapné pozice, ale zraněná ruka a motající se hlava jí to nedovolily.

Připomínala srnku převrácenou na záda, bezmocně máchající štíhlýma nožičkama.

„Počkejte, pomůžu vám,“ nabídl se soused a přešel tak, aby nad ní tak hanbatě nestál.

Natáhl k ní své silné paže a pak mnohem tlumeněji dodal: „Dar z nebes, holky mi na starý kolena začínaj padat k nohám!“

„Cooo?!“ zaskučela.

„Hmm? Nic, nic, jen že vypadáte slabě a neměla byste se zvedat na nohy,“ snažil se to napravit.

„Aha, no, motá se mi hlava,“ přiznala neochotně.

„To bude dobré, nechte to na mně.“

Poslechla a přenechala mu kontrolu nad svým gumovým tělem, přičemž netušila, jak se moc se cizinec těší, až si zahraje na doktora z oblíbeného seriálu.

V hlavě jí probleskla scéna z druhého dílu Harryho Pottera, kdy malému kouzelníkovi Zlatohlav Lockhart odstranil kosti z ruky. Přesně tak povolně jí teď podél těla plandaly dvě nemohoucí horní končetiny.

S jeho pomocí se Sally podařilo dostat do pozice sedu. Rukou jí tento večer už podruhé podpíral záda, aby se zase nepřekulila do polohy ležmo, a trpělivě vedle ní seděl.

„Děkuji,“ špitla tichounce, stále ještě v obrovských rozpacích z celé situace.

Když se jí drdol na hlavě rozpadal jako pevnost při obléhání, měla pocit, že nemohla zapůsobit hůř.

Každým okamžikem se cítila víc a víc jako roztřesený sulc než jako módní diva.

Nemohla si pomoci, ale připadala si neuvěřitelně směšná, jak tam seděla s tím povoleným kokonem z vlasů, který začal sjíždět na jednu stranu.

Nebyla si jistá, jak dlouho v této tragikomické pozici posedávali, ale postupně se jí podařilo zklidňovat dech a zrak se přestal chovat jako nefunkční televize.

Postupně se před ní začala vyjasňovat tvář muže, který seděl naproti ní tak blízko, že mu viděla až do nozder a kdyby jí mozek v tu chvíli lépe sloužil, dokázala by snad i spočítat počet vousů, rašících mu na bradě jako luxusní prales.

Muž měl oči barvy zimní oblohy, zajímavě stříbřitě šedé, ale pod spodními řasami měl kruhy tak temné, že působil s těmi kruhy pod očima jako padouch z béčkového filmu.

Poprvé, když se na něho podívala, jenom rychle odvrátila zrak. Měla to tak s cizími muži pokaždé. Raději se jim vyhýbala, než aby riskovala nežádoucí konverzaci.

Ale nyní, když jí zrak sloužil lépe, začala si všímat detailů, které jí před okamžikem unikly.

Mohlo mu být okolo čtyřiceti, ale těžko se to z jeho vzezření odhadovalo.

Blonďaté vlasy byly totiž tak rozcuchané, že by se v nich mohl schovávat drobný ekosystém, ale bylo znát, že kdysi měly moderní střih.

Jeho brada byla pokrytá vousy, které byly svědkem dlouhodobého boje s holicím strojkem. Boje, který zjevně prohrával.

Když se na něj dívala, najednou ji napadlo, že jeho zanedbaný vzhled a ty kruhy pod očima možná nebyly znamením nezájmu o osobní hygienu, ale spíš stopami nějakého neštěstí.

„Už je mi lépe,“ spustila z něj oči a jen vydechla.

„Počkáme ještě chvíli a pak vyrazíme na pohotovost, ano?“ rozhodl prakticky.

Hlas měl příjemný, uklidňující. Vůbec nekorespondoval s jeho vizáží inspirovanou bezdomovci.

Náhle jí do mozku doputoval význam jeho slov.

„Cože? Kam… že to pojedeme?!“ vyhrkla a s nově nabitou silou odtrhla záda od jeho dlaně.

„Do nemocnice, na pohotovost přece,“ řekl opravdu a nefalšovaně natěšeně.

Kapitola 04

Když zdraví zavolá

Bilo se v něm dvojí. Obrovské obavy o zdraví mladičké ženy spojené s radostí, že pojedou do opravdové nemocnice. Se skutečnými čekárnami, operačními sály a funkčními automaty na nápoje v plastových kelímcích.

Už to jsou téměř dva roky, co měl Joel možnost navštívit špitál. Nemocnice pro něj byla jak Disneyland pro malé děti. S tím rozdílem, že místo Mickey Mouse a Minnie tam byli chirurgové a zdravotní sestry.

Nebyl necita, soucítil s tamními pacienty, ale pokaždé se tam cítil jako hlavní postava oblíbeného lékařského dramatu. Jeho největším snem bylo jednou obléknout lékařský hábit.

„Vlastně mi je už úplně dobře, vyspím se, a kdyby to zítra nebylo ono, pojedu do nemocnice na vyšetření sama,“ prohlásila s nejvyšší rozhodností malá postava.

Ale když se pokusila zvednout a zapřela se pro oporu rukama o podlahu, zařvala tak hlasitě, že by se z toho mohli stříhat soundtrack k hororu.

Levá ruka sklouzla po hladkém mramoru a tvrdohlavá slečna opět skončila na své sedící ploše s elegancí padajícího pytle brambor.

„Do… prdele!“ ujelo jí z úst a tento slovní výjev uniklý z úst dámy v nouzi ji očividně šokoval víc než bolest samotná.

„Tu ruku máte zraněnou, určitě ten prst bude zlomený, možná dislokovaný!“ tuhle hlášku slyšel asi před měsícem…

„No tak, tohle není sranda, musíte na rentgen,“ pobízel ji.

Zraněná konečně usoudila, že jde fakt do tuhého a rozhodla se kapitulovat.

„Dobře, dáte mi minutku? Jen si sbalím pár věcí, prosím,“ řekla smutně.

„Jistě, pomohu vám na nohy,“ jak řekl, tak udělal.

„Děkuji, hned jsem zpátky,“ a ponechala ho na schodech v osamění. Dveře za sebou opatrně zavřela.

Ze slibované minutky se stalo skoro pětadvacet…

Joela svrběly pěsti, a nejednou se chtěl na ty dveře vrhnout a tlouct do nich, aby pomalou sousedku popohnal, ale odradil ho fakt, že skrze dveře uslyšel smršť kleteb, která by zřejmě dokázala vyplnit celý slovník zákaznického servisu na callcentru.

Naštěstí se ale ani jedna z nadávek nevztahovala k jeho osobě.

Joel měl pocit, že zaslechl něco ve stylu, že „hlady chcípne“, ale nebyl si tím úplně jistý.

Posledních pět minut ale za dveřmi jejího království panovalo hrobové ticho, až ho popadl děs, jestli sebou opět nesekla, ať už z otřesu mozku, vyčerpání nebo hladomoru.

„Jste v po…“ nedořekl, když konečně zaťukal, protože se dveře právě v tom momentu rozevřely dokořán a v nich stála tatáž žena, ale přesto úplně jiná.

Byla kompletně převlečená, nově načesaná, a make-up měla určitě také upravený, protože předtím agresivní červené rty zmizely a nahradila je pusa mnohem přirozenějšího rtěnkového odstínu. Ten dával vyniknout hezky tvarovaným rtům. Nově na sebe oblékla velmi slušivé vínové šaty po kolena, na jejichž lem navazovaly černé kozačky na podpatku.

I kabát si převlékla. Z praktického šedého přešla na černé chlupaté cosi do pasu.

Outfit naprosto nevhodný do zimní vánice.

„Proboha, aspoň si tu bundu zapněte!“ zaskučel už rozladěně.

Vykulila na něj hnědé oči a opravila ho: „To je kožíšek, ne bunda.“

Joel byl příliš unavený na to, aby se s ní dohadoval, proto pouze pokynul, aby se vydali ven k jeho autu.

Při vycházení ze dveří Joel, jako správný gentleman, nechal zraněnou sousedku vyjít první a poté dveře pečlivě zamkl. Společně došli za budovu, kde se nacházelo jejich soukromé parkoviště.

Tam mělo stát auto, které ještě před nedávnem patřilo jeho bývalé ženě. Avšak bílý sedan byl nyní pod těžkou přikrývkou sněhu zcela skrytý, stejně jako vozovka, na kterou očividně ještě nesáhla mocná síla shrnovacího pluhu.

Stáli tam, sníh z nich vytvářel bílé sochy, a oba si uvědomili, že nikam nejedou.

Sníh padal s neúprosnou intenzitou a proměnil parkoviště v bílou planinu bez jakýchkoliv orientačních bodů.

„Bože, horší už to být nemůže,“ postěžovala si smutně fashion ikona.

Akorát začal propadat panice, když se jim za zády ozvalo hučení a křupání.

Silnicí se právě prohnal sněžný pluh a hned za ním vůz s posypem. Cesta byla průjezdná, šance dostat se na pohotovost právě vzrostla.

„Tak nakonec přece jen vyjedeme. Pojďte, sedněte si do auta, zapnu vám topení. Já z něj zatím smetu sníh a hned potom vyrážíme,“ řekl a otevřel jí dveře u spolujezdce.

Joel byl překvapený, že neměla žádné námitky. S grácií, která by slušela baletce, si oklepala tmavé kozačky od sněhu a vklouzla na sedadlo. Joel za ní opatrně zavřel dveře a pak se pustil do odstraňování sněhu, který přikryl auto jako hustá bílá peřina.

Netrvalo dlouho a Joel se usadil na sedadlo řidiče, zapnul si bezpečnostní pás a otočil se ke své spolucestující.

„Jak se cítíte? Hlava se vám netočí? Jak je na tom prst?“ ptal se, než se ujal volantu.

Působila podivně zakřiknutě. Víc, než se mu zdálo, že bylo u ní mohlo být běžné, a to ji znal opravdu jen pár minut.

„Hlava je v pořádku, nebolí mě, myslím, že to na hlavě je jen škrábanec, ale…“ a ukázala mu levý malíček.

„Eh…“ Joel zareagoval na prst, který získával celou paletu barev od červené přes zelenou a modrou až po náznaky černé.

Vypadala, že se jí chce brečet. Byla vystrašená.

„Nebojte se, v nemocnici vám s tím pomůžou, už to nebude dlouho trvat,“ snažil se ji uklidnit, ale zdálo se, že to nemá příliš velký účinek.

Mladá dáma pravou rukou otřela zamlžené okénko a odvrátila od něj pohled, zatímco on se soustředil na to, aby bezpečně vyjeli na zasněženou silnici.

Joel, s očima pevně přilepenýma na cestu, se soustředil na řízení s takovou intenzitou, že pro jakoukoliv formu komunikace se mu nedostávalo kapacity.

Cesta na pohotovost, která za normálních okolností zabrala sotva deset minut, se nyní protáhla na nekonečnou půlhodinu.

Ve sněhovém chaosu, který připomínal scénu z apokalyptického filmu, jel skoro krokem.

Jeho ostražitost byla na maximu, když se musel několikrát bleskově vyhnout neohroženým bláznům, kteří se rozhodli ignorovat kritický stav na silnicích a proháněli se kolem nich s agresivitou rallye závodníků.

Ale nakonec úspěšně vklouzli do podjezdu, kterým vyjeli na nemocniční parkoviště.

Joel se snažil být optimistický, když prohodil: „Tak jsme tady, teď už bude jenom dobře! Lékaři vám určitě pomohou.“

„Snad ano,“ špitla v odpověď nejistě, zatímco s hranou pomalostí si kontrolovala obsah černé kabelky.

Bylo znát, že se snaží co nejvíce oddalovat nevyhnutelné, a tím bylo… vyšetření.

Nalezení pohotovosti v areálu nemocnice bylo naštěstí snadné. Nacházela se hned v první budově po pravé straně parkoviště a byla nepřehlédnutelně označená.

Joel musel být obezřetný, aby držel krok se svou malou sousedkou, protože na jeho jeden krok připadaly tak tři její, a navíc šla tak loudavě, že v tom mohla školit šneky.

Cesta k recepci se zdála nekonečná, a když konečně dorazili k recepčnímu pultu, ucítil úlevu. Úlevu a vzrušení.

Opravdu tu byl, v prostředí, kde se odehrávaly jeho oblíbené seriálové scény.

Zubil se jako bobr, co našel pořádný kus klády.

Joel si všiml, jak se jeho společnice zhluboka nadechla. Pak v sobě vydolovala veškerou statečnost a vydala se k od pohledu laskavé paní za přepážkou, která svou dobrosrdečnost hned projevila ve slovech: „Dobrý den, copak se vám přihodilo?“ ozvala se z recepčního pultu medovým hlasem.

„Dobrý den, no…, já…“ začala, zatímco pravým palcem obviňujíc ukazovala na Joela.

„On mi zhasnul na schodech, já uklouzla a spadla.“

Málem vdechl žvýkačku, kterou si vložil do úst, když vylézali z auta.

Sice to byla pravda, ale slyšet to takhle syrově ho málem připravilo o dech.

Ona to podala, jako by ji z těch schodů pomalu shodil!

Recepční na něj pohlédla se zvednutým obočím, ale nedala najevo žádné odsouzení.

Naštěstí.

„A při tom pádu jsem se trochu bouchla tady,“ pokračovala a ukázala na své čelo.

„Ale myslím, že to je jen škrábanec, ani tam nemám bouli. Jenže jak jsem spadla, celou váhou jsem dopadla na malíček.“

Milá recepční přikyvovala s porozuměním a zeptala se: „Mohu se podívat na ten prstík?“ pronesla, jako by mluvila s dítětem.

„Ano,“ souhlasila sousedka a ukázala svůj pestře flekatý prst.

„Ajajaj, to máte ale pořádně vybarvené!“ konstatovala recepční, čímž dala najevo, že to asi pouhé naražení nebude. To způsobilo, že se diva po jeho boku stresem oklepala jako pes.

„Teď bych potřebovala váš občanský průkaz a kartičku pojištěnce, prosím,“ řekla recepční, a jakmile byly potřebné plastové kartičky podány, začala z nich údaje obratně zaznamenávat do systému.

„Tak, toto už si můžete uklidit. Už vás mám zapsanou v evidenci, teď budete muset chvíli počkat, než přijdete na řadu. Pacienty pouštíme na vyšetření podle závažnosti případu. Tady máte pořadové čísílko. Posaďte se, prosím, tamhle do čekárny a až se na obrazovce na stěně objeví vaše číslo, přijďte prosím zpět ke mně,“ vysvětlila ochotně a pokynula rukou, aby se přesunuli do uzavřené čekárny naproti.

„Asi to bude na dýl. Klidně jeďte domů, já si pak zavolám taxíka,“ řekla hlasem, který v sobě měl vibráto.

Bylo mu jí líto.

Viděl, že se ošetření bojí. Zjevně nebyla fanouškem lékařské filmografie…

„Nepřipadá v úvahu, počkám tu s vámi,“ nabídl se ochotně.

Chtěl si užít nemocnice co jen to šlo. A samozřejmě jí chtěl být alespoň částečnou oporou…

Jen pokynula souhlasně bradou.

Přiložil jí ruku na záda a s nejvyšší galantností ji navedl ke dveřím čekárny, které pro ni otevřel.

Jeho pohled se potěšeně zastavil na automatu na nápoje v rohu místnosti… přesně jak doufal.

V čekárně bylo asi deset lidí. Nešlo o samostatné návštěvníky, ale o skupinky, kde někteří měli svůj doprovod.

Joel si prohlížel plastové sedačky a hledal to pravé místo pro oba, když jeho oči přitáhla scéna přímo naproti nim.

V první linii sedadel ožralý chlap ve středních letech zrovna svému spolusedícímu demonstrativně ukazoval, jak mu zpod vyhrnuté nohavice džín stříká krev jak z fontány.

Joelova elegantně vyfintěná společnice si toho výjevu všimla taky.

Poznal to tak, že se zhroutila k zemi jako podťatá.

Kapitola 05

Zkouška odvahy

„Já vím, já vím, hned to vypnu!“ slyšela vzdáleně mužský hlas, když se pomalu vracela k vědomí. Krom toho vnímala, že někde v dálce zuřil její mobilní budík.

„To je bordel! Jak v tý tašce může něco najít? Jo, tady. Moment,“ ozývalo se kolem ní ještě stále trochu dunivě.

„To není taška, ale kabelka,“ dokázala se konečně vyjádřit.

„Jste vzhůru!“ ozval se úlevně hlas jejího souseda.

„Co se stalo?“ zeptala se slabým hlasem a rozhlížela se po místnosti.

Trvalo chvilku, než si uvědomila, že se nachází v prostředí nemocnice, kde vůně dezinfekce byla nezaměnitelná.

Ležela na něčem měkkém, nohy měla zvednuté, zuté a položené na sedátku židličky.

„Složila jste se, jakmile jste uviděla toho zraněnýho chlapa,“ vysvětlil jí soused, který se už poněkolikáté stal jejím osobním záchranářem.

„Ano, už vím. To bylo hrozný! Já… jsem na krev a zdravotnictví celkově dost citlivá,“ přiznala Sally.

„Všiml jsem si. Ale to nic, to se stává hodně lidem. Mimochodem, proč máte na sobotu zapnutý budík na jednu ráno?“ pídil se zvědavě.

Sally se styděla přiznat, že je to kvůli vydání nového dílu jejího oblíbeného komiksu, který sledovala na mobilní aplikaci. Na nový díl se vždy těšila tolik, že se nechala uprostřed noci dobrovolně budit.

Bylo to hobby, které se jí zdálo příliš dětinské, aby se jím chlubila.

„Já nevím, asi omyl,“ vyhnula se pravdě.

„Cítíte se ještě slabě, nebo už je lépe?“ ptal se soused, jehož hlas byl překvapivě uklidňující.

„Už je to lepší. Nevolali ještě moje číslo?“ Sally vzhlédla, aby se podívala na stav pořadníku ošetřovaných.

„Kdepak, ještě ne,“ řekl a vytáhl ji na nohy.

To pohodlné, na čem ležela, byla jeho zimní bunda.

Hlava se jí už nemotala, ale celý ten den ji vyčerpal až na dřeň. Její rozcuchaný spasitel ji jemně posadil na plastovou židli a s péčí jí nasadil kozačky. Sally byla tímto malým, ale laskavým gestem úplně dojatá. Tato nenápadná péče ji zahřála u srdce.

Opojný pocit přetrval do momentu, než škubl zipem natolik, že ho málem vyrval.

Zuby jí z toho vrzajícího zvuku zabolely, ale vděk převážil rozlévající se hrůzu z poškozené kabelky, proto pouze vychovaně poděkovala.

„Došlo mi, ještě jsme se ani nepředstavili. Jsem Joel,“ řekl a podal jí ruku.

„Sally,“ odpověděla a přijala ji. Její dlaň byla chladná, ale jeho teplý stisk ji na krátkou chvíli příjemně zahřál.

Na to, jak zanedbaně působil, měl krásné ruce. I poté, co se jejich ruce rozdělily, tu jeho ještě chvilku se zájmem pozorovala.

Ze stalkování jeho končetiny ji probralo pípnutí. Na elektronické tabuli se objevilo nové číslo, a bylo to to její.

Společně se podle pokynu vydali zpět k recepčnímu pultu, kde na ně čekala kudrnatá recepční s instrukcemi.

„Paní Barterová, prvně se zastavíte u paní doktorky, která se podívá na vaše zranění na hlavě, a poté vás pošleme na rentgen toho prstu, ano?“ vysvětlila s úsměvem.

„Ano,“ odpověděla Sally nervózně.

Strach se mísil s hladovkou.