Eleanor Corvin, Callum

Série Černá vdova 1

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © GRAFIS

Cover picture © Indys

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2024 Eleanor Corvin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-29-4

Print: ISBN 978-80-53012-30-0

Anotace

Jeden by si myslel, že když přijdu o práci na plný úvazek, vykradou mě, máma skončí v nemocnici a děsivý tajemný ctitel mi nechává dárky přede dveřmi, tak jsem si vybrala svoji dávku smůly.

Kdepak. Ta největší porce mě teprve čekala! Byla jsem nucena přijmout práci barmanky ve strip klubu Černá vdova. A majitel je všechno, jenom ne usměvavý nebo milý.

Ne. Je odtažitý, chladný, neústupný a proklatě intenzivní.

Jako by to nebylo málo, rozhodl se, že si mě podmaní.

Callum

Série Černá vdova 1

Eleanor
Corvin

„Každá kniha má duši – duši toho, kdo ji psal, a duši těch, kdo ji četli a snili s ní.“

Carlos Ruiz Zafón

1. kapitola

Avery

Než začneme.

Eleanor pro vás připravila playlist písniček které ji inspirovaly při psaní. Pusťte si ho na Spotify.

A navíc, na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Avery, potřeboval bych si s tebou promluvit,“ zastavil mě Donovan v okamžiku, kdy jsem sahala na kliku a v duchu si už představovala, jak sedím na gauči a jím ohřívané nudle ze včerejška.

„Ano?“ otočila jsem se nejistě a pohlédla na svého šéfa, který mi věnoval lehké pousmání.

A jéje. Tohle není dobrý. Naposledy se tak na mě díval, když mi oznamoval, že nebudou vánoční prémie.

„Nejspíš sis všimla, že v posledních měsících nemáme moc zákazníků,“ začal opatrně a pokynul mi, ať ho následuju ke gauči, který jsme měli v zadním koutu knihkupectví. Bytostně jsem ten gauč nesnášela. Pouze mi připomínal, že jsem celý den na nohou, ale nemůžu si sednout. A teď, když jsem tak pozorovala ošívajícího se Donovana, tak má nechuť k tomuhle kusu nábytku pouze vzrostla.

„Hm,“ potvrdila jsem s neblahým podezřením, které poté, co si Donovan roztržitě zajel rukou do hnědých vlasů, nabylo hmatatelných obrysů. Dělala jsem v Donovanově knihkupectví už čtyři roky, takže jsem dokázala docela dobře dešifrovat jeho výrazy. Ten, co právě nasadil, mě vyděsil víc, než když mě vloni v létě přistihl při tom, jak mi vzácný výtisk, skoro za dvě stě dolarů, spadl na zem a poškodil se. Občas jsem docela nemotorná. Zejména, když jsem ve stresu.

„Budu k tobě upřímný. Tržby jdou strmě dolů a já si už nemůžu dovolit platit dva zaměstnance,“ šel na to zpříma.

„Aha,“ řekla jsem dutě, zatímco jsem se snažila obrnit proti tomu, co přijde.

„Vím, že jsi tady déle než Jessica, ale ta má děti a potřebuje každý cent.“

„Rozumím,“ podařilo se mi ze sebe vysoukat, ačkoliv se mi v krku vytvořil knedlík a hrozilo, že se brzy rozpláču. Přestože byla tahle práce náročná, zbožňovala jsem ji. Miluju knihy. Navíc Donovan byl dobrý šéf a knihkupectví bylo jen dva bloky od mého bytu. Peníze sice nebyly nic moc, ale občas jsem si přivydělávala ve skladu, kde dělala Beth. Co je ale nejdůležitější? Tohle byla má konstanta. Jistota. A teď mi mizela před očima. V návalu emocí jsem vyskočila na nohy, připravena vzít do zaječích dřív, než mě panika naplno pohltí, ale Donovan mě zastavil.

„Počkej! Nechci tě vyhodit! Pouze ti zkrátit úvazek. Neříkám, že to tak bude napořád. Mám v plánu rozjet reklamu na sociálních sítích, která, doufám, zabere,“ vysvětlil a podíval se na mě skrze obroučky brýlí. V zelených očích mu nadějně zajiskřilo. Strašně ráda bych věřila tomu, že se všechno díky reklamě obrátí k lepšímu, ale znala jsem Donovana. Byl zapřisáhlým odpůrcem internetu. Dokonce jsme ani neměli vlastní webové stránky! Donovan zastával názor, že komunikaci tváří v tvář nemůže nic nahradit. Ano, to byla bezesporu pravda, ale v dnešní době, kdy většina obchodů probíhala online, byla tahle myšlenka prvním hřebíkem do pomyslné obchodní rakve. Donovan byl v tomhle zkrátka ze staré školy — koneckonců už mu bylo pětašedesát. Vím, že zkusí založit účet na Instagramu nebo Facebooku, ale taky vím, že jakmile se tam objeví první věc, které nebude rozumět, tak se na to vykašle. Nebyl zrovna trpělivý.

„Jo, jasný,“ zašeptala jsem ztracena ve vlastních myšlenkách. Chápala jsem to. Opravdu ano. Jessica měla dvě děti a po tom, co ji opustil manžel, to měla těžký… jenomže já taky potřebovala peníze. Ačkoliv život ve Wichitě nebyl tak drahý, jako v jiných velkých městech, přesto jsem počítala každý dolar, abych vyšla. A to jsem bydlela s Bethany! Strašně bych chtěla byt jenom pro sebe, jenomže nájmy jsou drahé a já potřebovala prvně našetřit na kauci a vybavení a vytvořit si nějakou finanční rezervu.

„Pokud si budeš chtít najít práci na plný úvazek někde jinde, tak to chápu,“ pokračoval rozpačitě dál, když jsem nic neříkala, „ale byl bych rád, kdybys tady zůstala. Jsi dříč a hodná holka.“

Hodná holka.

Taky jste si všimli, že hodní lidé dostanou do držky jako první?

Počasí se nejspíš rozhodlo, že podpoří moji pochmurnou náladu. Mraky zlověstně ztmavly. Neušla jsem ani deset kroků a spustil se liják. Jak jinak. Odevzdaně jsem se doplahočila k našemu činžáku, který v tom šeru působil zpustle. Bydlely jsme s Beth ve staré části města. Sice to nebyla jedna z těch nejhorších čtvrtí, ale přesto jsem se tady neodvážila večer potulovat bez pepřáku. Možná, že kdyby opravili fasády domů a přetřeli grafity na jejich zdech, cítila bych se bezpečněji.

Když jsem odemykala domovní dveře, omylem jsem se zadívala na svůj odraz v jejich prosklené části. Holka, co se na mě mračila, vypadala unaveně. Nespokojeně jsem se v odrazu přeměřila. Zelenohnědé oči jsem měla opuchlé od pláče a černé vlasy zplihle rámovaly můj srdcovitý obličej. Samozřejmě, že jsem si v práci zapomněla deštník. Vypadla jsem odtamtud tak rychle, že mě ani nenapadlo podívat se na oblohu. Vlastně jsem nemyslela vůbec. Jakmile mi Donovan řekl, že jsem hodná holka, obklopila mou mysl mlha, skrze kterou neproniklo už ani slovo. Celý zbytek rozhovoru mám rozmazaný.

„No tak, zvedni to,“ vyzvala jsem tiše Beth a dál zdolávala schody k našemu bytu. Bydlely jsme ve druhém patře, ale dneska mi to stoupání přišlo nekonečné. Nejenže jsem byla ztahaná ze zboží, kterého dneska přišlo šílené množství, ale na hrudi mě tížily obavy a znemožňovaly mi volně dýchat.

Co když si nenajdu dobře placený vedlejšák a nebudu mít na nájem?

Nemůžu jít rodiče poprosit o peníze. Jednak by mi je stejně táta nedal, a navíc jsem měla dostatek hrdosti, abych se zpátky nepřiplazila po kolenou. Nikdy. To raději půjdu žebrat.

„Možná to nebude otázka výběru,“ ozval se mi v hlavě otravný hlásek.

„Už večeříš v pyžamu a díváš se na Teorii velkýho třesku?“ zvedla mi to konečně Beth. V pozadí jsem slyšela štěkot. Nejspíš jí čekala náročná noční směna na veterině, ale přesto zněla nadšeně.

Jedno byste o mé nejlepší kamarádce a spolubydlící měli vědět. Je to magor. Velmi cílevědomý magor.

Byla bláznivá, sarkastická, hubatá, loajální a žila svým snem stát se veterinářkou. Nedovolila nikomu a ničemu stát jí v cestě. Proto taky měla dvě práce. Snažila se našetřit nějaké peníze, než půjde příští rok studovat, ale obě dvě jsme věděly, že si stejně bude muset vzít studentskou půjčku. Přesto si chtěla něco vydělat, aby si zaplatila alespoň část školného a získala nějakou praxi. Byla o pět let mladší než já, ale přesto mi občas připadalo, že je o dost starší než na svých jednadvacet let.

„Ne. Teprve jdu domů. Měla jsem rozhovor s Donovanem,“ povzdechla jsem si a řekla jí nejnovější zprávy. Na druhé straně nastalo ticho. Kdyby nebylo vytí psů, myslela bych si, že vypadl signál.

„To mě moc mrzí, Avery. Můžu se zeptat Johna, jestli ti nemůže dát víc směn, ale bojím se, že jsou všechny do konce roku už obsazený.“ Beth balila e-shopové objednávky pro jednu z největších textilních firem v Kansasu. Vzhledem k tomu, že platili dobře, bylo těžké se tam protlačit. Byla jsem ráda, když na mě vyšlo pár směn, takže jsem si nedělala iluze, že se jako zázrakem uvolní místo.

„Jo, to jsem tak nějak tušila.“

„Hele, to vyřešíme. Už máš nějakou praxi, a navíc spoustu známých, kteří rozhodí sítě. Pche, Donovan! Kašli na něj. Najdeš si něco lepšího,“ ujistila mě neochvějně a u toho brblala něco o pitomci, který uvízl ve dvacátém století. Sprostá slova se smísila se štěkotem. Kdyby mi nebylo tak mizerně, rozesmálo by mě to. Když se Beth rozjede, nedá se zastavit.

„Zkusím…“ skočila jsem jí do řeči, ale vzápětí jsem umlkla.

Dveře do našeho bytu byly pootevřené. Užuž jsem se chtěla Beth zeptat, jestli nezapomněla zamknout, ale oči mi sjely k vylomenému zámku.

„Avery?“ Srdce mi vyjelo až do krku. „Haló! Jsi tam?“ ozvala se znepokojeně Beth.

„Někdo se k nám vloupal,“ zašeptala jsem nevěřícně. Můj mozek tomu odmítal uvěřit. Špatné věci se mají dít postupně, a ne naráz! To je pravidlo! A jestli ne, tak by se mělo zavést a uzákonit!

Možná jenom spím a tohle je jedna z těch nočních můr, která končí tím, že zazvoním na prahu mých rodičů, abych je poprosila, jestli se nemůžu vrátit. A potom bych se v noci opět zamykala v pokoji a předstírala, že neslyším, jak táta křičí a buší mi na dveře.

„Ne, že tam půjdeš! Okamžitě zavolej na policii. Nebo líp, Lucasovi!“ rozkázala, ale moc dobře jsem v jejím panovačném tónu zaslechla strach. Zaposlouchala jsem se.

„Je tam ticho.“

„Avery, nikdy jsem tě za krávu nepovažovala, ale jestli tam půjdeš sama, tak jí rozhodně jsi.“

„Zaklepu na Ethana,“ uklidnila jsem nejen ji, ale i sebe. Krádeže tady byly vcelku běžné. Pravděpodobně jen někdo zkusil štěstí. Jenomže jsem viděla už tolik kriminálek, že mi představivost jela na plné obrátky.

„Jo, běž! Nezavěsím, dokud nebudeš s ním. Už jdeš? Už tam jsi? Už klepeš?“ pokládala jednu otázku za druhou, aniž by se nadechla. Nejraději bych ji okřikla, ale nedostala jsem ze sebe ani hlásku. Tiše jsem přeběhla na druhý konec chodby, kde měl byt Ethan. Byl to jeden z mála sousedů, se kterým jsme se bavily.

„Avery?“ vykoukl zpoza dveří Ethan. Měl na sobě jen tepláky a zmatený výraz, který se ještě prohloubil, když uviděl, jak se tvářím.

„Jsem s Ethanem. Zavolám Lucasovi,“ vpadla jsem do řeči neustále blábolící Beth.

„Budeš se hlásit po čtvrt hodině! Jestli nedostanu zprávu, přijdu i s tím rotvajlerem, který si tu zřejmě snaží protrhnout plíce!“ varovala mě a následně zavěsila.

„Avery, jsi v pořádku?“ zeptal se Ethan, když jsem k němu zvedla vyděšený pohled. Jakmile v mých očích zahlédl strach, pustil mě k sobě do bytu.

„Někdo se k nám vloupal. Musím zavolat Lucasovi,“ zamumlala jsem nepřítomně a zadívala se na svůj mobil.

Nechtěla jsem tenhle pitomý den zakončit telefonátem bývalému, ale bůh očividně existuje a má dobrý smysl pro humor.

2. kapitola

Avery

„Klidně můžeš zůstat přes noc u mě,“ nabídl mi velkoryse Ethan, mezitímco jsem si prohlížela spoušť, kterou po sobě zloděj zanechal. Všude po zemi se válely naše věci a skříně a komody zely prázdnotou. Ukázalo se, že ten bastard ukradl můj notebook a Bethanin iPad. Nic jiného zřejmě nevzal. Vlastně neměl co. Hotovost jsme tady nikdy nenechávaly a na vymoženosti v podobě televize nebo PlayStationu jsme neměly peníze. Výhoda toho, když jste švorc. Zloději nemají co šlohnout. Myslím, že tomuhle se říká štěstí v neštěstí.

„Ne, to je dobrý. Stejně v noci nebudu moct spát, tak to tady uklidím, než se vrátí Beth z noční,“ odmítla jsem s hraným úsměvem jeho nabídku. Ethan byl moc milý, ačkoliv šlo vidět, že byl nesvůj, když mě pouštěl k sobě do bytu. Nikdy jsme tam s Beth nechodily. Ethan byl ten typ, co má rád své soukromí. Když jsem na jeho gauči čekala na Lucase, připadala jsem si tam jako vetřelec.

„Rád ti pomůžu, jestli chceš,“ navrhl Ethan.

„Teď asi nebudu zrovna nejlepší společník a ty jdeš ráno do práce, ne?“ zamyslela jsem se nahlas. Sice byla zítra sobota, ale Ethan si občas přivydělával v callcentru kvůli alimentům. Popravdě jsem toho moc o jeho rodině nevěděla. Nerad o ní mluvil. Řekl nám jenom to, že je rozvedený a platí vysoké výživné. Ale proč se rozvedl se svojí ženou, to netuším. Mně připadal jako hodný chlap. Navíc na to, že už mu bylo čtyřiačtyřicet, tak vypadal dobře. Taky vám občas přijde, že chlapi stárnou strašně pomalu? A když už stárnou, tak například takové vrásky jim ve výsledku sluší a přidávají jim na mužnosti. To není spravedlivé!

„Chápu,“ řekl Ethan o poznání tišeji, a kdyby se k nám neblížil Lucas, pravděpodobně by ještě něco dodal. Jenomže Lucas byl vždycky jako velká voda. Svojí přítomností dokázal zaplavit všechny v místnosti. Mířil k nám se svým typickým úsměvem hollywoodské hvězdy. Pamatuji si, že přesně tenhle úsměv mě minulý rok zaujal. Byl tak srdečný a upřímný, že zastínil i jeho vypracovanou postavu a čokoládově hnědé oči.

„Máme to sepsaný. Dneska večer byly nahlášený ještě dvě vloupání v týhle ulici. Bohužel, ani jeden z činžáků nemá kamery, takže vyslýcháme ostatní nájemníky, jestli někoho nezahlídli. Ale upřímně? Vypadá to, že dotyčný to měl vytipovaný. Nejspíš tuhle čtvrť už nějakou dobu sleduje a zkouší štěstí,“ sdělil mi posmutněle Lucas a lehkým pokývnutím se rozloučil se svým kolegou, kterého vzal s sebou. Lucas dělal na policejním oddělení ve Wichitě už pět let. Jeho snem bylo stát se šerifem v nějakém menším městě. Když jsem se s ním vloni v únoru seznámila, nemluvil o ničem jiném. Tvrdil, že nechce žádné závazky, alespoň ne v dohledných letech. Proto jsem si s ním taky nezávazně začala. Po tom, co jsem ukončila osmiletý vztah, jsem netoužila po dalším. Po vztahu s Georgem jsem si připadala… vyflusle. Psychicky mě vyždímal. Měla jsem pocit, že jsem pod neustálým tlakem. Už jsem to nechtěla znovu zažít, takže na naléhání Beth jsem nakonec vyšla ze své komfortní zóny a šla s ní na nezávazný večírek, který pořádal místní bar Kotviště. Nevěřila jsem, že se tam s někým dám do řeči, ale pak jsem zahlédla Lucase.

„Děkuji, že jsi přijel,“ zopakovala jsem dnes večer už nejmíň podesáté. Myslím, že jsem mu volala zrovna v okamžiku, kdy večeřel se svojí snoubenkou Becky. V hrudi jsem ucítila ledový osten žárlivosti. Ne, nechtěla jsem s ním opravdový vztah, jenomže jsem se taky nechtěla vzdát toho pocitu, když jsem byla s ním. Připadala jsem si tak volná, i když mě v noci svíraly mužské ruce a konejšily mě po těžkém dni. Kvůli tomu jsem mu taky nechtěla volat. Tušila jsem, že jakmile ho uvidím, pocítím touhu po něčem, co nemám na dosah, a dneska jsem si to nemohla dovolit.

„Není vůbec zač. Rád jsem tě po dlouhý době zase viděl, i když za takových okolností,“ zašklebil se a lehce mi sevřel paži. Ten zatracený stisk ve mně probudil dřímající potřebu po objetí. Přesně toho jsem se obávala. „Musím už jít. Budeš v pořádku?“ dodal, přičemž si mě zkoumavě přeměřil.

„Neboj se. Uklidím tu, vyspím se a všechno zase bude růžový,“ nasadila jsem falešný úsměv.

„Pomůžu jí,“ vložil se do toho náhle Ethan a vysloužil si tím od Lucase zvláštní pohled. Znali se jen od vidění, ale připadalo mi, že se nikdy moc nemuseli. Občas si ze mě Lucas kvůli tomuhle přátelství utahoval. Prý jsem měla konečně kamaráda ve svém věku. To byla jeho oblíbená narážka na to, že můj oblíbený seriál je M*A*S*H. 4077. Prý je to seriál pro pamětníky. Stačilo na to jenom pomyslet a zvedl se mi tlak.

„Jo, to bude asi potřeba,“ poznamenal Lucas, když očima přelétl ten binec.

„Teď jsem fakt ráda, že jsem ráno neuklízela,“ prohodila jsem suše, čímž jsem si vysloužila dvojí uchechtnutí. Bohužel jsem neměla dostatek energie, abych je sjela výhružným pohledem. Skepticky jsem si prohlédla náš skromný byt.

Jedna sirka by ten svinčík vyřešila během pár minut, ale něco mi říkalo, že pojišťovna by se na to netvářila.

***

„Žiješ?“ ozvalo se ode dveří v okamžiku, kdy jsem do sebe klopila třetí kafe. Ethana jsem poslala se vyspat, takže jsem tu seděla už sama. Musím ho pak pozvat na pizzu, abych se mu odvděčila. Nejenže mi pomohl, ale dokonce ignoroval i moji špatnou náladu.

„Bohužel,“ utrousila jsem a vyzvala Lily, ať jde dál. Stejně bych jí ve vstupu nezabránila. Zámečník přijde nejdřív odpoledne, takže dveře do našeho bytu byly stále pootevřené. Nebudu lhát. Znervózňovalo mě to. Pocit, že sem může kdokoliv nakráčet, mě držel vzhůru víc než kofein.

Byly tři hodiny ráno. Měla jsem uklizeno a hladina stresu začínala dosahovat nebezpečné úrovně. Dokud jsem byla v pohybu, tak jsem si nic nepřipouštěla, ale jakmile jsem si sedla…

„Víš, že se říká, že sarkasmus je nejnižší druh humoru?“ nadzvedla Lily dokonalé obočí a sedla si do křesla naproti mně. Jako vždy vypadala úžasně. Dlouhé blond vlasy měla rozpuštěné a azurově modré, oči zvýrazněné černou linkou. Obdivovala jsem na ní, jak se dokáže obléknout vyzývavě a zároveň decentně. Upnuté červené šaty obepínaly její křivky, ale zároveň nechávaly prostor pro představivost. Všechno doplněno koženou bundičkou.

„Všimla sis, že tohle tvrdí ti, kteří mu nerozumí?“ nadhodila jsem. „Říkala jsem ti, že se nemusíš stavovat,“ změnila jsem téma. Lily byla má druhá nejlepší kamarádka. Na rozdíl od Beth vážila každé své slovo a byla docela tichá. Proto mě taky fascinovalo, kde pracovala. Nechápu, jak někdo s takovou povahou může dělat v Černé vdově.

„Končila mi směna a Sophie má hlídání, takže nechvátám,“ vysvětlila a rozhlédla se po bytě. „Páni, tady to vypadá, jako kdyby tady řádil mistr Proper.“

„Znáš mě. Když mám o čem přemýšlet, tak uklízím,“ mávla jsem nad tím rukou, ale zároveň jsem si užívala pohled na vygruntovaný obývák. Konečně šla vidět podlaha. Když jsem uklízela, tak jsem nabyla dojmu, že ten zloděj nešel krást, ale jenom dělat bordel. Což se mu povedlo, to jsem musela uznat.

„Volala jsem si o přestávce i s Beth. Říkala mi o Donovanovi,“ přiznala Lily a soucitně na mě pohlédla. Podařilo se mi potlačit povzdech. Nechtěla jsem o tom Lily říkat. Vlastně bych jí neprozradila ani to, že se k nám někdo vloupal, ale v záchvatu vzteku jsem jí napsala. Potřebovala jsem si postěžovat. Hezky vykřičet do světa, jak jsem naštvaná. Jenomže mě nenapadlo, že se sem po šichtě staví. Měla svých problémů dost a nepotřebovala další. Jako matka samoživitelka to měla těžké. Malé Sophii bylo pět let a její táta, který si náhle vzpomněl, že má dceru, začal dělat Lily ze života peklo.

„Když se daří, tak se daří,“ pozvedla jsem hrníček s kafem a dopila zbytek černé tekutiny. Kdybych nebyla tak unavená, pokusila bych se na celé téhle situaci najít něco dobrého. Tak jako vždy, když jsem cítila, že na mě jde deprese nebo úzkost. Dneska to ale bylo, jako hledat jehlu v kupce sena.

Zítra to bude lepší, ujistila jsem se v duchu.

„Vlastně jsem se stavila proto, že bych ti chtěla něco navrhnout,“ začala opatrně, čímž přilákala moji pozornost. „Chloe má v plánu dát výpověď, takže budeme hledat někoho, kdo by mohl za bar. Jde jenom o výpomoc, takže bys klidně dál mohla dělat v knihkupectví na zkrácený úvazek,“ řekla mi váhavě, protože si byla vědoma, že mě práce v Černé vdově neláká.

Černá vdova byl strip klub pro bohaté. Nebo spíše pánský klub, abych byla přesnější. Chlapi z vyšších vrstev se tam scházeli, aby popíjeli a u toho hráli karty, přičemž měli obsluhu nahoře bez a tanečnice na pódiu předváděly strhující vystoupení. Tak to aspoň líčila Lily. Já tam nikdy nebyla. Ani nikdo z mých známých. Do Černé vdovy se dostali pouze ti, kterým vstup dovolil sám majitel. Byl to jediný takový VIP klub ve Wichitě a svojí exkluzivitou lákal i muže ze širokého okolí.

„Nemyslím si, že jsem typ do podobnýho klubu,“ podotkla jsem, když ze mě Lily nespouštěla nadějný pohled. Byla jsem introvert a navíc stydlivý. Nedokážu si představit, jak tam pracuju. Ještě k tomu za barem. Osobně jsem se alkoholu vyhýbala a jen příležitostně si dala skleničku. Nevadilo mi, že ostatní pijí, ale zároveň to ve mně vyvolávalo obezřetnost. Už dřív jsem dělala barmanku, takže si moc dobře pamatuju, jaké to bylo, když někdo přebral a já tak musela být svědkem nejen jeho blábolení, ale i chování. Naštěstí mi táta v tomhle ohledu zvedl laťku hodně vysoko, takže mě jen tak něco nerozhodilo. Na druhou stranu to ve mně budilo vzpomínky, které by měly zůstat spát.

„A já ano?“ zasmála se. „Myslíš si, že já snad z toho nebyla jak na trní? Strašně jsem se bála, ale ukázalo se, že je to obyčejná práce. Akorát u toho nemám podprsenku. Ale ty bys ji samozřejmě měla!“ vyhrkla, jakmile si všimla mých rozpaků.

„Moc děkuju, ale vážně to nebude nic pro mě.“

Ne, tohle opravdu ne.

Nikdy!

3. kapitola

Avery

Kdyby vás to zajímalo, tak nikdy v mém slovníku očividně znamená patnáct dní. Tak dlouho mé panice trvalo, než mě přiměla kývnout na směnu na zkoušku v Černé vdově. Za poslední dva týdny jsem byla na šesti pohovorech, ale nikde mě nepřijali. A přitom jsem třeba z pohovoru u Bash Company měla dobrý pocit. Připadalo mi, že se jim líbím. Zřejmě to bylo jenom zdání. Bylo vážně obtížné držet se na pozitivní vlně, když se mě z ní kdejaký parchant snažil shodit.

„Je tady docela dost lidí,“ zamumlala jsem si pro sebe, ale Lily mě slyšela a ladně se na mě otočila. Měla boty na podpatku, takže jsem oproti ní byla malá. Tedy ještě menší než obvykle. Nepyšnila jsem se zrovna dlouhýma nohama až do nebe.

„Dneska je sobota, takže tu bude narváno. Navíc o víkendu se i tančí,“ kývla k pódiu nacházejícím se naproti vchodu. Musela jsem uznat, že to tady vypadalo dobře, ačkoliv mě pohled na tyče znervózňoval. Přesto to tady bylo elegantnější, než bych čekala. Obrovská místnost byla laděna do šedočerné barvy, kterou osvětlovalo tlumené světlo dodávající klubu zvláštní útulnost. Masivní kulaté stoly rozmístěné kolem pódia byly jak vystřižené z luxusního magazínu o pánském stylu. Dokonce i boxy ve vyvýšené části křičely tohle je to pravé místo pro pořádného chlapa. Kupodivu to tady nepůsobilo temně. Ale testosteronu tady bylo tolik, až jsem se bála, že mě zadusí, pokud se zhluboka nadechnu.

„Super,“ odtušila jsem a podívala se k baru, který byl po pravé straně. Stáli kolem něj nějací chlapi. Podle jejich robustních postav bych to tipla na ochranku. Klub byl ještě zavřený, takže kromě zaměstnanců tady nikdo nebyl.

„Holky se převlíkají vzadu,“ ukázala Lily na malé dveře po straně pódia. Ona mě tu nechá?! Musí se jít připravit. Hlavně nepanikařit. „Neboj, Elena už taky přišla. Ukáže ti to za barem. Všichni jsou vážně moc hodní, ačkoliv na první pohled působí… neotesaně,“ zvolila na poslední chvíli slovo, které si myslela, že mě tolik nevyplaší. Pozdě. Tep mi výsměšně pulzoval v uších a skoro jsem přes něj přeslechla kroky.

„Ahoj, ty jsi určitě Avery,“ napřáhla ke mně energicky ruku zrzka, která byla jen o chlup větší než já.

„Ahoj, a ty Elena,“ pousmála jsem se, a přitom si dala záležet, abych se věnovala holce se zelenýma očima, a ne dvěma chlapům, kteří se k nám zvědavě otočili. Lily využila mého rozptýlení a prachsprostě zdrhla.

„Nevšímej si jich. Jsou zvědaví jak opice. Hele, nemáte náhodou kontrolovat východy nebo něco takovýho?“ dodala jejich směrem dostatečně nahlas, aby ji slyšeli. „Nejdřív ti to ukážu za barem a pak se půjdeš podívat do skladu. Já mezitím počítám kasu. Lily říkala, že jsi ještě nikdy v podobným podniku nedělala, ale máš zkušenosti za barem, což je super. Holka, co tu byla minulej týden, neuměla ani pořádně umýt skleničku,“ odfrkla si Elena a netrpělivě mě popostrkovala před sebou. „Když pomineš kozy a strip, tak je to naprosto obyčejnej klub, takže se vážně nemáš čeho bát. Naopak tím, že sem můžou jen vybraný lidi, tak ti odpadají takový ti místní ožralové. Navíc ty dýška stojí za to!“ ujistila mě. „Jako jo, občas se najde někdo vlezlej, ale od toho tady máme tyhle gorily,“ ukázala na muže, kteří nás pobaveně sledovali, „nedovolí, aby na tebe kdokoliv sáhl, že jo, chlapi?“ Páni. Myslím, že se během svého proslovu ani jednou nenadechla, a to mě před sebou hnala docela slušným tempem. Mluvila tak rychle, až jsem měla problém rozumět tomu, co říkala.

„Můžeš, prosím, trochu zpomalit? Pusa ti jede takovým tempem, že by tě nestíhala ani Lorelai,“ poprosila jsem ji, když chtěla vychrlit další příval slov.

„Kdo?“ zamračila se nechápavě.

„Ta máma ze seriálu Gilmorova děvčata,“ napověděla jsem jí.

„Jo, ta! Tenhle seriál mě minul, ale má starší ségra se na něj dívala,“ vysvětlila mi, aniž by ubrala na rychlosti. „Promiň. Jedno kafe a dva energeťáky,“ řekla omluvně. Minul? Pořádně jsem si ji prohlédla. Byla určitě mladší než já. Drobný nosík v oválném obličeji jí propůjčoval skoro až náctileté vzezření. Za to ty trojky prsa a oblé boky vypovídaly o tom, že tahle holka už má pubertu dávno za sebou.

„A taky to, že neumí zavřít klapačku,“ vpadl nám do řeči ten mladší z chlapů. „Jsem Jacob. Nebudu tě chránit pouze před chlípnýma rukama, ale i před touhle pohromou,“ ukázal ledabyle prstem na Elenu, která se po jeho slovech na oko urazila. „A tohle je Noah. Dělá vedoucího ochranky a zároveň Callumovi pomáhá s papíry,“ představil mi staršího chlápka sedícího znuděně na stoličce. Noah ke mně stočil šedé oči a zkoumavě si mě přeměřil.

„Avery,“ podařilo se mi ze sebe dostat. Neměla jsem ráda pozornost. A pohledy dvou svalnatých mužů mě přímo paralyzovaly. Začínám chápat, proč tady Lily dělá. Ona se taky měla na co koukat. Jacob vypadal sympaticky a v oříškových očích mu rošťácky jiskřilo.

„Vítej v Černé vdově. Doufám, že dnešní noc přežiješ bez úhony,“ zavtipkoval k mému překvapení Noah, který už stihl dokončit svoji obhlídku.

„V pohodě. Nemusíš se mě snažit uklidnit,“ přešla jsem na jeho hru, a přitom si dala záležet, abych na něj nezírala příliš dlouho. Světle hnědé vlasy měl ostříhané na ježka, takže víc vynikly jeho ostře řezané lícní kosti. Zaujalo mě tetování na jeho předloktí, ale natočil se, takže jsem si ho nemohla pořádně prohlédnout. Něco na jeho postoji mi přišlo povědomé, ale nervozita kolující mým tělem mi zabraňovala jasně myslet.

„Něco mi říká, že sem zapadneš,“ mrkl na mě Jacob.

Aspoň někdo měl ten pocit.

Zbaběle jsem se schovávala ve skladu a u toho předstírala, že si ho prohlížím. Všechno bylo logicky uspořádané a na první pohled viditelné, takže jsem se tu zdaleka nemusela zdržovat tak dlouho. Jenomže kolem baru se shlukly všechny holky a pohled na tolik prsou mě maličko rozhodil. Fascinovalo mě, s jakou lehkostí se tady pohybují, a vůbec se nestydí. To já se za svá prsa styděla, ačkoliv jsem je měla schovaná pod upnutým tílkem. Věděla jsem, komu vděčím za tenhle pocit. Georgovi.

„Jsi svým způsobem pěkná, ale musíš uznat, že nemáš zrovna atraktivní tvary.“

Hrdlo se mi při té vzpomínce sevřelo. Byla jsem docela malá a široké boky mi nepropůjčovaly zrovna ideální proporce, ale i tak… myslela jsem si, že se mu líbím. Trvalo mi skoro rok, než jsem se na sebe dokázala podívat i jinýma očima. Věděla jsem, že mám i jiné přednosti, ale ta pitomá slova se mi zaryla pod kůži a pokaždé, když se na mě Lucas podíval, jsem si pomyslela beztak se mu nelíbím. Byla to hloupost. George je idiot. To všechno jsem věděla, ale přesto jsem se nemohla zbavit té pitomé ozvěny, která mi doposud rezonovala hlavou. Proč nás vždycky ovlivní ti největší blbci? A ještě důležitější otázka zní: Proč to vidíme, až když je pozdě?

Přitom, když jsem se rozhlédla kolem baru, některé holky měly taky menší prsa. A jak hrdě je vystrkovaly! A postavy? Docela mě překvapilo, když jsem spatřila ženy krev a mlíko, jak postávají vedle vyzáblých kolegyň. Prostě jsem předpokládala, že tady budou samé hubené nohaté blondýnky, ale ve skutečnosti to byla velmi rozmanitá podívaná.

Ale jedno měly všechny společné. Profesionální vystupování. Stačilo je chvíli poslouchat a pochopila jsem, co Lily myslela tím, že tady jsou všechny holky na úrovni.

Ach jo. To budu už po zbytek noci přemýšlet nad poprsím? Sakra, jak to tady asi tak zvládají ti chlapi? Já jsem měla co dělat, abych udržela myšlenky na uzdě!

Nejspíš bych měla tohle rozjímání ukončit, protože mělo přesně opačný efekt, než jaký jsem zamýšlela.

Klid! Mysli pozitivně a nestresuj se kvůli kravinám!

Všichni jsou milí a podle všeho mě nečeká náročné míchání drinků. Když jsem tak pozorovala flašky ve skladu, bude se jednat spíš o obyčejné panáky. Hodně drahé panáky! Některé ty lahve stojí můj roční příjem. Jestli mi některá z nich spadne, tak jsem v háji! Už jsem říkala, že jsem občas nemotorná?

S představou, jak si beru půjčku, abych splatila whisky, jsem se prudce vyřítila zpoza rohu a do něčeho vrazila. Vyjekla jsem a pokusila se chytit čehokoliv, co by mi pomohlo získat stabilitu. Když mě někdo uchopil za paže, překvapeně jsem zalapala po dechu. Trvalo mi několik vteřin, než mi došlo, že jsem se srazila s nějakým chlapem.

Sakra vysokým! Sahala jsem mu po hrudník. Mé rozrušení ještě vzrostlo, když jsem si všimla, jak má široká ramena. Zabíral si pro sebe celou uličku vedoucí do skladu. Nebo mi to tak alespoň v ten okamžik připadalo, protože to, jak se nade mnou tyčil a schovával mě ve svém stínu, ve mně vzbudilo dojem, že jsem se scvrkla. Obklopil mě tak lehce, až mi to rozklepalo nohy.

„Omlouvám se,“ vyhrkla jsem, když se mi podařilo vzpamatovat z prvotního šoku a opatrně k němu vzhlédla.

Chyba.

Modrošedé oči mě přikovaly na místě. Byly dechberoucí. Jenomže jeho výraz mě vrátil zpátky do reality. Byl tak nezaujatý a odtažitý, až mi z toho srdce v hrudi splašeně poskočilo. Držel mě v ocelovém sevření, abych neupadla, a já si najednou byla palčivě vědoma jeho blízkosti a dechu šimrajícího mě na tváři. Chladný pohled v kombinaci s jeho hřejivým stiskem mě roztřásl. Musel to vidět, přesto si mě k sobě přitáhl nepatrně blíž a zkoumavě si mě přeměřil. Vzduch mezi námi zapraskal.

Znenadání mě od sebe odstrčil a zamračil se. S hrůzou jsem si uvědomila, že jsem se k němu přitiskla. Cítila jsem na sobě jeho pevné tělo dokonce i teď, když nespokojeně stáhl obočí a obdařil mě přísným pohledem.

„Sem můžou jen zaměstnanci!“ utrhl se na mě stroze a pustil mě.

„Jsem Avery Greyová. Dneska tu jsem na zkoušku,“ podařilo se mi říct vcelku vyrovnaně, za což jsem na sebe byla pyšná. Bylo těžké myslet nebo mluvit, když byl tak blízko. Bílé triko se na něj lepilo jako druhá kůže. Mozek mi jel jen na půl, takže mi chvíli trvalo, než jsem si spojila propocené tričko a sportovní tašku houpající se mu na rameni. Nejspíš se vracel z posilovny. Takže další člen ochranky. No, zastrašovat rozhodně uměl.

„V tom případě byste měla být u baru,“ upozornil mě stroze, a ještě jednou si mě prohlédl.

„Elena mě sem poslala, abych se tady rozkoukala. Už se vracím,“ ukázala jsem roztržitě za sebe, ale nehnula se ani o píď. Nemohla jsem. Měla jsem moc práce se svým vlastním průzkumem. Kolik mu tak mohlo být? Určitě mu bylo přes třicet. Možná blíž ke čtyřicítce. Těžko říct. Hranatý obličej se širokými čelistmi zkresloval celkový dojem. Nejspíš mu někdo zlomil nos. Měl na něm bouličku. Jizva na spodním rtu mu přidávala na přitažlivosti. Čím déle jsem se na něj dívala, tím větší neklid se mě zmocňoval. Neřekla bych o něm, že je pěkný, ale nedokázala jsem od něj odtrhnout oči. Něco na něm bylo.

„Vracejte se rychleji,“ doporučil mi hlubokým hlasem, „za chvíli se otevírá. Tady si potrpíme na přesnost.“

„Jo, já vím. Kamarádka Lily tady dělá,“ plácla jsem bez rozmyslu, abych vyplnila tíživé ticho. Nic na to neřekl. Slyšela jsem těsně za sebou jeho kroky. Slušný člověk by se představil. Vztek se smísil s nervozitou. Rozum mě nabádal, ať držím klapačku, ale když jsem byla ve stresu, měla jsem problém udržet pusu zavřenou. „Škoda, že si tady nepotrpíte i na dobré vychování,“ slyšela jsem se zašeptat. Soudě podle toho, jak jeho kroky utichly a ticho mezi námi dostalo nebezpečný nádech, tak to zaslechl. „Jen říkám, že mě doma učili se představit,“ přešla jsem do jemnějšího tónu, abych trochu odlehčila houstnoucí atmosféru a otočila se na muže, který mě s údivem pozoroval. Z nevysvětlitelného důvodu mě potěšilo, že jsem jeho výrazu vdechla nějaké emoce, ale mé malé vítězství netrvalo ani vteřinu.

„Avery, už pojď!“ křikla na mě do uličky Elena. „Dobrej večer, Callume. Noah na tebe čeká ve tvý kanceláři,“ dodala.

Callum… Jako Callum Anderson? Majitel Černé vdovy? Stud se mi vplížil do tváře spolu s nevěřícím výrazem.

Skvělý. Vím, že se říká, že svého případného zaměstnavatele musíte nejdříve nějak zaujmout, aby si vás skutečně všiml a dal vám šanci, ale zrovna takhle zaujmout jsem nechtěla.

4. kapitola

Callum

Užasle jsem shlédl dolů na tu potvoru, která mi drze vmetla do obličeje, že jsem nevychovaný. Byl jsem z toho natolik v šoku, že jsem si na okamžik zapomněl hlídat svoji mimiku. Moc tomu nepomáhal fakt, že měla pravdu. Kdyby mě viděla máma, dostal bych výchovný pohlavek. A kdyby žil táta… to bych rovnou dostal po tlamě.

Slušnost, disciplína a věrnost. Tomu mě naučil.

Jenomže, když jsem tak pozoroval černovlásku, tedy Avery Greyovou, tak jsem dokázal myslet jen na okamžik, kdy do mě vrazila a následně na mě upřela velké hnědozelené oči plné nejistoty a odhodlání. Nevím, jak to zvládla, ale vypadala jako raněná laň před reflektory auta a zároveň z ní vyzařovalo ujištění, že pokud ji smetu ze silnice, tak rozrazí dveře mého auťáku a skope mě do kuličky.

Uvědomoval jsem si, že můj pohled není profesionální, ale nedokázal jsem tomu zabránit. Byla roztomilá. Vlasy měla zastřižené po ramena a ofina jí spadala do těch obrovských očí, které ke mně nesměle vzhlížely. Působila tak nevinně. Nutilo mě to myslet na nevhodné věci.

Přesto se na mě nedívala vystrašeně. Obvykle na mě tak ženské reagovaly. Nebyl jsem zrovna pověstný svojí vlídností nebo úsměvem. Neobtěžoval jsem se tvářit příjemně. Moc práce a k ničemu. Byl jsem zvyklý využívat svůj čas efektivně a celkově jsem si na formality nepotrpěl. Měl jsem raději přímé jednání bez zbytečných keců. Z přetvářky se mi zvedal žaludek. Lidi si myslí, že když si oblečou elegantní hadry, nasadí úsměv a začnou mluvit spisovně a kultivovaně, tak tím ostatní oblbnou. Kdepak. Přesto jsem byl často nucený podobné konverzace vést. Naštěstí má nepřístupnost většinu lidí přiměla zdvořilostní tlachání zkrátit na minimum.

Chvíli jsem si hrál s myšlenkou, že jí neprozradím své jméno, jen abych zjistil, jak se ke mně bude chovat, ale Elena mi můj plán zkazila dřív, než jsem ho stihl zrealizovat.

Ale nezlobil jsem se. Protože výraz, který Avery nasadila, mi zlepšil náladu. Mám takový pocit, že v duchu vzývala Satana, aby otevřel brány pekel a pohltil ji, jen aby nemusela čelit mému chladnému pohledu.

Setsakramentsky jsem si to užíval a vůbec se za to nestyděl. Když pootevřela plné rty do srandovního ó, málem jsem se usmál. Líbilo se mi, jak se jí červeň nahrnula do tváří. Bezděčně jsem si ji znovu prohlédl. Široké boky lákaly k doteku a malá pevná prsa, která se na mě ještě před chvílí tiskla, jako by mě vyzývala. Zatnul jsem čelisti. Vedl jsem klub, kde jsem každý den viděl ženský nahoře bez, takže proč teď přemýšlím nad tím, jaká by to asi byla podívaná, kdyby si pod triko nevzala podprsenku?

„Abych dostál slušnému vychování,“ protnul jsem ticho, jakmile jsem Eleně pokynul, aby zmizela, „jmenuji se Callum Anderson a tohle je můj klub. Předpokládám, že Elena vám vysvětlila, jak to tady chodí. Žádné flirtování se štamgasty. Žádné doteky. Žádný sex na pracovišti,“ odsekával jsem jednotlivá slova, aniž bych přerušil oční kontakt. Neobtěžoval jsem se se zdvořilostními frázemi. Neměl jsem na to po dnešku už sílu. Schválně jsem zvolil svůj pracovní tón, který rozhodí i dospělé chlapy, ale nevypadalo to, že bych ji vylekal. Ano, byla nervózní, ale nedokázal jsem určit z čeho. Nemělo by mě to štvát.

Ta holka bude problém, problesklo mi hlavou.

„Jo, to mi říkala,“ usmála se rozpačitě.

„Budu vás sledovat,“ ujistil jsem ji a pokynul, ať jde k baru. Nejspíš chtěla něco říct, ale když se mi zadívala do tváře, pouze polkla a poslušně se vydala za Elenou.

Zamračeně jsem sledoval její záda. Myslel jsem si, že si v klidu dodělám papíry, ale měl jsem takovou předtuchu, že dnešní noc bude jedno velké rozptýlení.

Drtil jsem mezi prsty propisku tak dlouho, dokud jsem ji nezlomil. Věděl jsem, že mám zůstat u sebe v kanclu, ale pokaždé, když sem přišel někdo na zkoušku, tak jsem si na něj vyšetřil čas.

U Avery jsem ale měl udělat výjimku, protože jakmile jsem ji viděl za barem, dělalo mi problémy vrátit se zpátky k práci. Zejména, když se s ní dal do řeči Benedict Ashword. Bohatý bastard, který byl ještě víc odtažitý než já. Měl jsem toho chlápka rád. Jde si tvrdě za svým, ale je férový. Seděl v čele Air Solution a neměl v hlavě nasráno. Když si sem došel na partičku pokeru, nikdy se s žádnou z holek nedával do řeči, ale teď už dobrou půlhodinu seděl na baru a visel očima na Avery, která mu s lehkým úsměvem na rtech něco vyprávěla. Nepřipadalo mi, že s ním flirtuje. Vypadala uvolněně. Úplný opak holky, která na začátku směny vyděšeně těkala pohledem ke dveřím, odkud přicházeli věrní štamgasti.

„Je dobrá,“ vytrhl mě z přemýšlení Noah. Byl jsem na ni natolik soustředěný, že jsem ho dokonale vytěsnil. „Se všemi mluví slušně a nedělá na ně oči. Navíc působí přirozeně. Jako holka od vedle. Jde vidět, že za barem už dělala,“ dodal, když jsem nic neříkal a nespokojeně se díval na druhou stranu místnosti. Zašil jsem se do jednoho z boxů a prachsprostě ji očumoval.

Podrážděně jsem si stiskl kořen nosu. Nejenže dnešek stojí za hovno, ale je i divný. Ráno jsem musel mámu odvézt do nemocnice. Zase. A brzy mě to čeká znovu. A pak znovu.

Při té představě se mi sevřely vnitřnosti. Vydatně jsem si loknul skotské a ignoroval tíživý pocit na hrudi. Proto jsem dneska jel na sto dvacet procent — nechtěl jsem myslet na mámin polovičatý úsměv, když mi nasedala do auta. Ráno jsem měl schůzku v Air Solution ohledně nejnovějšího softwaru, potom jsem doma pracoval na aplikaci pro jednu z největších newyorských firem zabývajících se grafikou a hrami a odpoledne jsem si dal pořádně do těla v posilovně. Víc, než jsem měl. Cítil jsem, jak se koleno začíná probouzet k životu. Ten šmejd se rád ozýval, aby mi připomněl, proč má kariéra v boxu skončila.

„Vypadáš vystresovaně,“ podotkl Noah. Občas mě vytáčelo, jak moc do mě vidí. Na světě byli všehovšudy tři lidé, kteří dokázali v mém výrazu číst. Jedním z nich byl Noah. Bývalý pilot armády USA a můj nejlepší přítel. Znali jsme se už od dětství a zranění, která nám znemožnila dělat to, pro co jsme dýchali, nás spojila ještě víc.

„Přehnal jsem to v posilovně,“ řekl jsem částečně pravdu. Věděl to i Noah, ale tentokrát to nechal být.

Nadechoval jsem se k dovětku, ale přerušil mě… smích? Tedy aspoň myslím. Překvapeně jsem se podíval k baru, odkud pocházel ten zvláštní zvuk, který přiměl všechny stočit pohled na zdroj zvuku.

Avery se smála.

A všichni s ní, protože když klub naplnil její hýkavý smích, bylo nemožné udržet vážnou tvář. Bylo to něco tak upřímného a divného, že jsem se přistihl, jak i mně pobaveně povyjely koutky úst. Sice se Avery řehtala jen pár vteřin, ale bohatě to stačilo, aby se nálada změnila. Zděšeně si připlácla ruku na pusu, ale bylo pozdě. Všichni na ni už civěli. Ještě nikdy jsem nic podobného neslyšel. A to, jak jí zrudly tváře, bylo pouhou třešničkou na dortu.

„Mně se líbí. Dáš jí šanci?“ vrátil se zpátky k tématu Noah.

„Jo,“ vloudilo se mi do hlasu popuzení, které mě zmátlo.

„Až jí to budeš říkat, zkus se netvářit jako Jack Rozparovač,“ doporučil mi a s úšklebkem se zvedl a nechal mě o samotě s mými smíšenými pocity, které se mi vůbec nelíbily.

Měl jsem rád stabilitu, řád a pravidla. Díky nim jsem byl klidný i v okamžicích, kdy by většina lidí ztratila nervy. To díky nim jsem vystudoval MIT, pětkrát za sebou vyhrál WBO, a mezitím se podílel i na projektu pro armádu.

Takže ničemu ani nikomu nedovolím vnést mi do pracovního života chaos. Jako by nestačilo, že u nás doma je všechno vzhůru nohama.

5. kapitola

Avery

Nikdy bych nevěřila, že mě přijetí na pozici barmanky do pánského strip klubu tolik nadchne. Od minulého týdne, kdy jsem měla zkušební směnu, se mě držela dobrá nálada a ani tři zmeškané hovory od táty mi ji nemohly zkazit.

Navíc jsme už měly opravené dveře a jako bonus jsme si nechaly udělat bezpečnostní zámek. Mohly jsme si to totiž dovolit. Sice směna v Černé vdově byla neplacená, ale Elena se se mnou podělila o dýška.

Skoro sto padesát dolarů.

Ano, čtete dobře.

Málem se mi podlomila kolena, když jsem ten balík viděla. Vynahradilo mi to dokonce i nervozitu, která s každým dalším Callumovým pohledem sílila. Celý večer jsem si byla bolestně vědoma jeho uhrančivých očí, které mě sledovaly, jako kdybych mu přejela psa. Připadalo mi, že je nespokojený, a v tom mrňavém boxu vypadal tak obrovský, že jsem měla problém soustředit se na cokoliv jiného. Proto mě taky přijetí, pronesené dost vlažným tónem, šokovalo. Jeho ústa říkala ano, ale zatnuté pěsti a ztuhlý postoj ve mně vyvolaly pocit, že by mi nejraději zabouchl dveře před nosem a už mě nikdy neviděl.

„Ahoj, hele, co jsem nám koupila!“ zakřičela na mě od vchodu do činžáku Beth a nadšeně mi ukázala tašku z čínské restaurace za rohem.

„Ahoj,“ podezíravě jsem na ni pohlédla skrze přivřená víčka. Beth obvykle chodila po práci běhat, takže jsem ji tady nečekala. Navíc nesnášela čínské jídlo. „Říkala jsem, že s vámi půjdu. Nemusíš se mě snažit obměkčit,“ protočila jsem panenky a následovala ji do domu. Vlastně nechápu, jak se jim povedlo mě přemluvit. Každý měsíc místní bar Kotviště pořádal tematický večer. Pokaždé se jednalo o seznamovací akci, akorát se lišily motivem. Srpen se nesl v duchu poznej svoji životní lásku, kde single lidi hledali svoji spřízněnou duši. Dnešní večer měl být nezávazný. Minulý rok tahle akce probíhala v únoru, a právě tam jsem potkala Lucase. Byla to příležitost pro nezadané, kteří nehledali závazky a bylo jedno, jestli se jedná o partnera na jednu noc, nebo o volný vztah.

Přestože jsem tam vloni potkala své povyražení v podobě pohledného policisty, nechtělo se mi tam. Před cizími lidmi jsem bývala nervózní, a navíc jsem neuměla flirtovat.

„No, to doufám, že nevycouváš! Ty už potřebuješ chlapa jako sůl,“ odfrkla si Beth, aniž by se na mě přestala usmívat. Fajn. Jsem oficiálně znepokojená. Má kamarádka sice měla ráda vtipy, ale tenhle permanentní úsměv nevěstil nic dobrého.

„Co jsi provedla?“ zeptala jsem se v okamžiku, kdy jsme se zastavily před dveřmi do našeho bytu.

„Já? Nic. Vždyť mě znáš!“ ohradila se na můj vkus až moc roztěkaně. Když jsem chtěla odemknout, stoupla si přede mě.

„Právě proto se ptám.“

Tiché zamňoukání ozývající se zpoza zavřených dveří mě donutilo zalapat po dechu. Ale ne! To neudělala!

„No, víš, když jsem se vracela z práce, narazila jsem na koťátko,“ začala mi vysvětlovat, ale rázným gestem jsem ji umlčela.

„Zase? Copak ti někdo ty opuštěný zvířata naschvál hází pod nohy? Tohle už není možný!“ neodpustila jsem si rýpnutí. Beth byla v tomhle ohledu strašná měkkota. Jakmile našla nějaké zraněné zvířátko, chtěla se o něj starat. Na jednu stranu jsem ji chápala. Bylo srdcervoucí takového tvorečka odnést do útulku, ale zrovna ona by měla vědět, že sbírat zvířata na ulici není zrovna bezpečné! Netuší, co mají za sebou a jakou mají povahu. Z roztomilého retrívra se může vyklubat vzteklá bestie.

„Neboj, vím, co si myslíš. Ale nikdy bych domů nepřinesla zvíře, o kterým si myslím, že je nebezpečný. A tohle koťátko bylo vyhozené do popelnice za skladištěm. Nechápu, jak někdo může zvíře jen tak vyhodit, jako kdyby to bylo smetí!“ rozohnila se a vztekle si dala ruce v bok.

Povzdechla jsem si. „Já taky ne, ale moc dobře víš, že pokud domácí přijde na to, že tady máme zvíře, tak u těch popelnic skončíme i my!“ připomněla jsem jí našeho nerudného domácího, který ke zvířatům neměl zrovna vřelý vztah.

„Bude tu jen chvíli. Jakmile trochu zesílí, vezmu ho do útulku. Už jsem říkala, že jsem nám vzala čínu?“ zamávala přede mnou jídlem jako bílou vlajkou, když jsem na ni zírala a snažila se vstřebat, že zase budeme mít čtyřnohého nájemníka.

„Máš kliku, že jsem v dobrým rozpoložení,“ informovala jsem ji a konečně odemkla dveře do bytu.

„Když už jsme u tvý nálady, slíbila jsi mi, že mi všechno povíš i s detaily,“ připomněla mi Beth, zatímco vytahovala talíře. Poslední týden jsme se docela míjely, takže nebylo moc času podělit se podrobně o zážitky, které ve mně zanechaly neidentifikovatelný pocit. Ano, byla jsem nadšená, že budu mít dobře placenou brigádu. Kupodivu byli i štamgasti v pohodě. Nikdo se neožral, ani neměl nenechavé ruce, jenom se kochali výhledem. Občas někdo utrousil dvojsmyslnou poznámku, ale to bylo asi tak všechno. Celkově na mě Černá vdova působila spíš jako doupě, než klub. Chlapi tam chodili hrát karty a vypadalo to, že polonahé ženské jsou jen bod k dobru. I když je pravda, že jakmile začalo představení na pódiu, hodně mužů zapomnělo, co za karty drží v ruce.

Po pár hodinách jsem si zvykla i na nahotu a lechtivé průpovídky. Jediný, kdo mi kazil dojem, byl Callum Anderson. Nevěděla jsem, co si o něm myslet. Ostatní ale o něm mluvili vcelku hezky. Z toho, co říkali, jsem pochopila, že je docela odtažitý, ale se všemi jedná na rovinu a spravedlivě. To bylo sice pěkné, ale při představě, že mu už za dvě hodiny budu čelit tváří v tvář, abych podepsala smlouvu, mě polil pot.

Když jsem tohle všechno pověděla Beth, ďábelsky povytáhla obočí. „Callum Anderson říkáš?“ zapředla a kotě ležící jí u boku překvapeně zvedlo hlavu. Automaticky ho pohladila. Nerada jsem si to přiznávala, ale Mňourek VIII. byl moc roztomilý kocourek. Beth to ale nikdy neřeknu. Jakmile bych naznačila, že se mi líbí, tak by ho sem nastěhovala natrvalo.

„Jo. Čekala jsem, že to bude nějaký kravaťák, protože Lily se nedávno zmínila, že sedí v radě Air Solution, ale on tam přišel zpocený z posilovny a vypadal spíš jako vyhazovač,“ zavzpomínala jsem na okamžik, který jsem si přehrávala častěji, než bylo zdrávo.

„Nech to být,“ pokusila jsem se jí vytrhnout mobil, ale plácla mě přes ruku jako neposedné děcko.

„To je z tý pálivý omáčky!“