Jména některých osob v knize jsou změněna

Sabiene Kuegler

ICH SCHWIMME NICHT MEHR DA, WO DIE KROKODILE SIND

Copyright © 2024 by Westend Verlag GmbH, Frankfurt/Main, Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.westendverlag.de

Fotos © Privat

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-284-0737-7

Obsah

Předmluva k novému vydání

Prolog

Počátek

Dětství v Nepálu

Fayuové

Moc odpuštění

Kde jsou krokodýli

Lovecká vášeň

Jiný svět

Kulturní šok

Odjezd

Moje hledání začíná

Kanibalismus a jiná nedorozumění

Ostrov lásky

Umění magie

Zelený kámen a modrá bouře

Ženy bez vrásek

Obětní dary pro duchy předků

Toalety v buši a vesnický život

Cena nevěsty

Ostrov pokladů

Nitky života

Lov kaloně

Smrt a truchlení

Rybička

Krvavý strom

Země nikoho

Lék

Nový život

Na lovu

Vyvrcholení

Návrat

Epilog

Poděkování

Pro Mickyho

Předmluva k novému vydání

Uplynul téměř rok od prvního vydání mé knihy Už neplavu tam, kde jsou krokodýli. Od té doby se toho hodně přihodilo. To nejkrásnější a nejvzrušivější pro mě: V těchto dnech se poprvé stanu babičkou. Mé vnouče se narodí do multikulturní rodiny. Bude vyrůstat s rodiči z různých společenských kultur a zemí a naučí se více řečí – něco, co nás činí jedinečnými.

Ale zdá se, že my lidé jsme jediný živočišný druh, který navzdory svým vysokým dorozumívacím schopnostem má v komunikaci největší problémy. Když pták toká nebo kanec útočí, je význam jasný. Když žáby spustí svůj večerní koncert nebo noční sovy volají svá mláďata, je poselství zřejmé. Když ale lidé komunikují, slovy nebo neverbálně, není to zdaleka tak jednoduché, jak už mnozí z nás bohužel zjistili.

Často jsem při svých čteních a vystoupeních tázána na význam názvu knihy a příběhu, který se za tím skrývá.

Byla jsem tehdy dítě a plavali jsme v řece, kde byli krokodýli. Ten příběh, který vyprávím v této knize, ilustruje kulturní nedorozumění, s nimiž bojuji celý svůj dospělý život. Neboť i když jsem blondýnka s modrýma očima, tedy vypadám evropsky, myslím a cítím jako Melanésanka. Jejich kultura je i mou.

Jednoho večera na Šalamounových ostrovech jsme seděli v baru s mužem, který pracoval pro tamější ministerstvo cestovního ruchu. Něco jsme popili a pozorovali překrásný západ slunce nad mořem. Hodně jsme se nasmáli a sdělovali si navzájem své historky. A on nám vyprávěl následující příběh: Výzkumná loď z USA se vydala hledat americkou válečnou loď, která byla potopena za druhé světové války. Přesné místo nebylo známo, ale mělo se nacházet v blízkosti některého z početných Šalamounových ostrovů. Vesničané na ostrově byli nadšení, když spatřili cizí loď ve svých vodách. Byla to příjemná změna v jejich jednotvárném životě, a proto tedy posádku s velkou slávou.

Loď kotvila několik týdnů v blízkosti ostrova a znamenala pro domorodce nový zdroj příjmů. Prodávali lidem na palubě čerstvé ryby, jež ulovili, zeleninu a ovoce ze svých zahrad. Starší muži seděli na břehu a pozorovali pátrání po lodi. Námořníci sem přicházeli často, aby se slunili na pláži a bavili se s vesničany. Asi po dvou měsících loď odplula, přes intenzivní hledání se vrak válečné lodi najít nepodařilo.

Náš přítel, který pracoval pro ministerstvo turismu, byl požádán, aby se obyvatel ostrova vyptal, jak s cizinci vycházeli a jestli nedošlo k nějakým potížím. Domorodci pěli jen samou chválu na cizince, kteří se stali na několik týdnů součástí jejich světa. Vydělali si za tu dobu víc peněz než kdykoliv předtím, chválili jejich velkorysost a vážili si vzájemného přátelství. Starší muži se netajili tím, jak se zájmem z břehu sledovali jejich neúnavnou činnost při pátrání po ztracené lodi. Ale jedno nechápali: Proč cizinci hledají vrak lodi na tomto místě, když přece byla potopena na druhé straně ostrova.

Jak se ukázalo, nikdo z účastníků expedice se neobtěžoval domorodců zeptat, zda o potopené lodi něco nevědí. Vycházeli zkrátka z toho, že by jim to řekli, kdyby tomu tak bylo. Koneckonců domorodcům přece oznámili, co mají v úmyslu. A tak se na nic neptali a místní lidé nepovažovali za nutné jim něco vysvětlovat.

Něco podobného zažila naše rodina, když jsme plavali v řece krokodýlů, Fayuové nás z člunu zvědavě pozorovali, ale nevarovali nás. To přece ví každý, že tam jsou krokodýli, řekli nám později.

Jak často jsem zažila taková kulturní nedorozumění! Přitom se mi zdálo všechno tak jednoduché, když jsem krátce před 18. narozeninami opustila prales a rozjela se do Evropy. Neuměla jsem si představit, jak těžké pro mě bude integrovat se do světa, o němž jsem se domnívala, že do něho patřím. Moji rodiče byli Evropané, vychovali mě, znala jsem jejich kulturu, mluvila jejich řečí. Ale v průběhu života jsem si stále víc uvědomovala, že tím, že jsem vyrůstala v pralese, jsem naprosto jinak socializovaná. Fayuové mě jako dítě naučili, jak každý živý tvor komunikuje, dokonce i rostliny a stromy. Učila jsem se řeči Fayů, učila jsem se řeči zvířat a lesa, a aniž jsem si toho všimla, naučila jsem se řeč melanéské kultury.

V průběhu 33 let, které uplynuly od mého příchodu do Evropy, jsem zažila spoustu situací, jež jsem nechápala. Teprve když jsem se v roce 2012 vrátila do pralesa a k domorodým kmenům, měla jsem najednou pocit, že lidé skutečně rozumí a chápou, co si myslím, aniž jsem jim to musela vysvětlovat. Věděla jsem už totiž, jak oni myslí a cítí. Znala jsem jejich zvyky a obyčeje, pochopila jsem, čemu věří a z čeho mají strach.

Mnozí lidé, kteří si už mou knihu přečetli, se domnívají, že jsme s Mickym jezdili po kraji a vyptávali se ve vesnicích, jestli neznají lék na mou nemoc. Tak tomu ale nebylo. V kmenové kultuře se nemůžete na něco zeptat přímo. Když jsme se rozhodli navštívit nějaký kmen nebo vesnici, neučinili jsme tak nikdy bez předchozího doporučení, aniž bychom předtím nepotkali někoho, kdo byl příbuzný s někým v oblasti, kterou jsme mínili navštívit, a který nás předem ohlásil jako důvěryhodné osoby. A přesto jsme pokaždé museli podstoupit nějaké ceremonie, než jsme se mohli stát součástí této společnosti, třeba jen na několik týdnů. Pokaždé jsme museli nejdřív něco dát, než se nám dostalo pomoci, kterou jsme potřebovali. Nabízeli jsme domorodcům například nové kultivační techniky, pomáhali jim zakládat malé podniky, aby prodali své produkty, radili jsme jim, jak realizovat nové obchodní nápady. V odlehlých oblastech jsme přinášeli dárky a pomáhali všemožným způsobem, zatímco jsme čekali na to, až nás náčelník přijme, abychom se ho mohli zeptat na to, co jsme hledali. Trvalo to často několik týdnů a byl to taky důvod, proč se naše cesta protáhla na několik let. Nakonec jsme ale našli téměř nemožné: lék.

Jistě i z důvodu aktuální světové politické situace a konfliktů, které v posledních letech eskalovaly, mnoho čtenářek a čtenářů velmi dojal příběh, jak čtyři skupiny kmenů Fayů tehdy mezi sebou a nakonec i se svými sousedy po mnoholeté válce konečně uzavřeli mír. Avšak tento mír je křehký a snadno může znovu dojít ke konfliktu, jak ukazuje událost, kterou zažil můj otec, když už jsem byla dospělá a pobývala v Evropě.

Dva roky předtím dva lovci Fayů při lovecké výpravě v džungli našli mrtvého muže z kmene Dou, kterého kousl had. Lovci donesli mrtvého do vesnice jeho kmene, aby mohl být důstojně pohřben a oplakán. Mezi oběma kmeny už mezitím mnoho let panoval mír a lovci Fayů byli vlídně a vděčně přijati, protože jim přinesli jednoho z nich.

Ale mezi Douy žil starý muž, který byl zahořklý a popadl ho vztek, kdykoli si připomněl dobu nepřátelství mezi oběma kmeny. A i když bylo tentokrát zřejmé, že lovec zahynul po kousnutí hadem, stařec obvinil muže Fayů, že ho zabili. Nejdřív ho ignorovali, ale stařec nepřestával našeptávat členům svého kmene, že se mýlí a že smrt jejich muže zavinili lovci Fayů. Bylo to, jako by jim do srdcí vléval jed. Nakonec začali o tom, co viděli na vlastní oči, pochybovat. Rozzuřili se a zmocnila se jich pomstychtivost. Jednoho dne se pak skutečně muži z kmene Dou rozhodli pomstít. Cožpak nebyli Fayuové celá léta jejich nepřátelé? Nezabili v minulosti mnoho jejich lidí? Jednoho časného rána se vydali na cestu do oblasti Fayů. Záhy narazili na jednu rodinu a zabili ji.

Fayuové okamžitě vytušili, že ta vražda souvisí s mrtvým lovcem z kmene Dou. Byli bez sebe zlostí: každý přece věděl, že muže zabil had. Sílily hlasy po pomstě. Starší muži plánovali, jak celý kmen Dou vyhubí. Ale mladší členové kmene Fayu se jim postavili a ptali se na následky. Připomněli, kolik už toho obětovali pro mír, a jak dobrý život teď vedou. Nerozpoutá se znovu dlouholetá válka, která kmen téměř vyhubila? Není jiná cesta, jak se s danou situací vyrovnat?

Fayuové požádali mého otce o pomoc. Seděl celé dny společně s nimi. A stejně jako před mnoha lety jim vysvětlil, že on jim nemůže přinést mír, že se o to musejí postarat sami.

Douové zatím pochopili, co udělali, byli vyděšení a hluboce se styděli. Už nechodili na lov, nerybařili a neopouštěli vesnici ze strachu, že budou napadeni. Uvědomovali si, že Fayuové podle starého zvyku mají veškeré právo ten strašný zločin pomstít. To přirozeně věděli i Fayuové, ale k velkému překvapení a radosti mého otce ho nakonec požádali, aby Doům sdělil, že toto právo nebudou uplatňovat. Dali jasně najevo, že se tak nerozhodli pro blaho Doů, ale ke svému vlastnímu prospěchu. Místo aby Douy napadli, požadovali materiální odškodnění. Kromě toho od toho dne nesmí žádný člen Doů vstoupit na území Fayů. Každý, kdo toto pravidlo poruší, bude zabit. A Douové s tím souhlasili. Dodnes se Douové a Fayuové nestali přáteli, ale také už spolu neválčí.

Je jasné, že ne všechny války a konflikty ve světě se dají tak zdánlivě lehce vyřešit. Protože ne všichni účastníci válek jednají natolik rozvážně, jako lidé v tomto případě: Fayuové se zřekli svého práva na pomstu. Douové přijali podmínky Fayů a dodržují je. Tím byla prolomena spirála násilí.

Tento příběh ukazuje, jak rychle se dá spirála vyšroubovat nahoru, že k tomu ani není zapotřebí skutečné příčiny, ale stačí nenávist, která panuje v srdci a hlavě každého z nás. Ukazuje ale také, že lze jakékoli násilí ukončit. A jakou zodpovědnost a vliv může mít každý z nás, pokud to opravdu chceme. Tak to pojďme zkusit!

Sabine Kueglerová

Hamburk, srpen 2024

Prolog

Země nikoho, Papua – Nová Guinea, 2016

S povzdechem jsem se zvedla. Silně jsem se potila a bylo mi hrozně špatně. Hlava se mi divoce točila. Dolezla jsem na kraj dřevěné plošiny před domem, jaké jsou obvyklé v mnohých krajinách Papue Nové Guineje, a vyzvracela jsem se. Měla jsem pocit, jako by má střeva byla smotána do tisíce malých uzlů. Bylo mi takové vedro, jako bych stála v plamenech. Doplazila jsem se zpátky ke karimatce a lehla si. Chladná ruka mi zvedla hlavu. Cítila jsem na rtech vodu a slyšela hlas, který mě nabádal, abych se napila. Okamžitě jsem to vyzvrátila. Znovu jsem upíjela, tentokrát v malých doušcích. Ale opět jsem to v sobě neudržela. Upadla jsem do neklidného spánku, a když jsem se znovu probudila, bylo mi ještě hůř.

Následující dny zanechaly v mé paměti jen útržky. Vzpomínám si, že mě přenesli do chýše, na pálivou bolest v celém těle, na křeče ve svalech, na spalující vedro, které mě nutilo křičet. Na zvracení krve, která zbarvila mou přikrývku dočervena, na neustálé pichlavé bolesti hlavy, které byly tak silné, že jsem chtěla tlouct hlavou o zem, abych bolest zmírnila. Cítila jsem se jako v pekle, plakala jsem, křičela a žadonila, aby se mi ulevilo, dokud jsem neupadla do tmy, jen abych se znovu vrátila do světa živých a celý koloběh z bolestí, zvracení a křiku se znovu roztočil.

Muselo to být někdy třetí den, kdy už jsem se nemohla ani pohnout. Bolesti byly nesnesitelné, ztratila jsem kontrolu nad všemi tělesnými funkcemi. Připadalo mi, že jsem jen prázdnou nádobou z masa, krve a tělesných tekutin. Když jsem vzhlédla, spatřila jsem známou tvář. Micky plakal a já věděla, že se něco pokazilo. Místo aby mi lék pomohl, mě zabíjel. Jeho hlas neustále opakoval: „Je mi to líto, je mi to líto.“ V pozadí jsem slyšela smuteční zpěv. Venku se shromáždil celý kmen, aby mi prokázal poslední službu a poté mou duši poslal na onen svět.

Zavřela jsem oči, chtěla jsem plakat, ale neměla jsem slzy, tělo jsem měla dehydrované navzdory vodě, kterou mi vlévali do úst. Není to tvoje vina, Micky, pomyslela jsem si, ale byla jsem příliš slabá, abych mohla mluvit. Je to nejspíš můj osud, byla má jediná myšlenka. Mickyho hlas zněl jako z velké dálky, smuteční zpěv odezníval, až už jsem ho vůbec neslyšela. Jak jsem tam tak ležela, cítila jsem najednou, jak se mě zmocňuje zvláštní klid. Natáhla jsem ruku a uchopila tu jeho. Tak alespoň neumřu opuštěná. Poslední, co jsem viděla, byly tváře mých dětí. „Moc mě to mrzí,“ zašeptala jsem. Pak se mi před očima zatmělo.

Počátek

Žila jsem kdysi v barvitém, magickém světě. Neexistoval včerejšek nebo zítřek, byla jen nekonečná přítomnost. Můj duch byl volný jako ptáci, kteří létali po temně modrém nebi. Neznala jsem špatné vzpomínky na minulost, pocity vlastního selhání nebo zoufalství, které by mě mučily v noci, neměla jsem strach z budoucnosti. Minulost a budoucnost pro mě neexistovaly. Jen nekonečná přítomnost naplňovala každý okamžik intenzitou života kolem mne. Každý nádech a výdech byly jako jemný vánek v horkém dni. Všechno pulzovalo energií, překrásné barevné odstíny spočívaly jako ranní rosa na všem, co v tomto světě žilo. Krása přírody mě uváděla do nekonečného úžasu od okamžiku, kdy slunce ráno nádherně vyšlo, dokud večer žhavé nezapadlo. Drobné bílé květiny pokrývaly podrost obrovského pralesa jako měkký bílý koberec a tvořily malé oázy světla a magie, které mě ve své dokonalosti fascinovaly.

Dokonce ani smrt mě tehdy nermoutila. Pro mě bylo jasné, že se do země vrací pouze fyzické tělo, zatímco duše jako nekonečná energie světla pokračuje ve své jedinečné pouti dál. V teplých nocích jsem ležela v trávě a zírala do nebe plného hvězd. Soustředila jsem se na ta drobná světla, jež se ke mně přibližovala a posléze mě vtáhla hluboko do univerza. Tam jsem se rozhlížela po duších, které pluly černým kosmem se světelnou stopou v závěsu. Mávala jsem na ně, když letěly kolem mě, v duchu jsem se ptala, kam je asi jejich cesta vede, a přála jsem jim všechno nejlepší.

Tehdy jsem si neuměla představit, že se můj život někdy tak radikálně změní. Byla jsem přesvědčená, že bude stále tak bezproblémový jako bílé mráčky plující za slunečných dnů pozvolna kolem. Neměla jsem tušení, jaké neuvěřitelné zážitky mi život připraví.

Můj příběh začal v den, kdy můj otec objevil kmen Fayu. Od toho okamžiku ve mně na sebe narazily dva světy. Protože já v sobě nosím kulturu, psychologii, mentalitu a spiritualitu dvou nejen rozdílných, ale částečně i protichůdných společností. Tím se zrodil vnitřní konflikt, který ve mně po celá léta zuřil. Bylo to, jako by ve mně bojovaly dvě naprosto rozdílné stránky a téměř mě roztrhaly.

Můj život probíhal v každém ohledu mimořádně, plný extrémních výšek a hlubin, opepřený nepředstavitelnými dobrodružstvími, nesmírnou láskou, absolutní krásou, nejhorší bolestí a otřesnými tragédiemi. Lidi fascinuje moje minulost, ale já jim nedokážu říct, odkud pocházím. Jsem zajatá mezi dvěma světy. V jednom neexistuje běh času, jak ho známe tady na západě, materiální hodnoty tam nemají žádný význam.

V druhém je život ovládaný časem, tady se počítá a plánuje s každou vteřinou, každou minutou, každou hodinou, materiální aspekty života určují osud člověka.

Přes svou rozervanost bych nechtěla vést jiný život. Měla jsem kouzelné, překrásné dětství a mládí, nikdy bych je nechtěla vyměnit za západní výchovu. Byl to život, který se ke mně dokonale hodil a zdál se nekonečný. Viděla a zažila jsem to, co většina lidí zná jen z knih nebo filmů. Ale tenhle život má i druhou stránku, která je temná a strašná.

Dětství v Nepálu

Narodila jsem se 25. prosince 1972 v Patanu. Nepál. Moji rodiče, Doris a Klaus-Peter, pracovali jako jazykovědci a misionáři v malém kmeni Danuvariů, kteří žijí na planině Terai na hranici s Indií. Rodiče pocházejí z Německa, vzdali se vymožeností západní civilizace a už před mým narozením se odstěhovali do Nepálu. Mám starší sestru jménem Judith, můj mladší bratr se jmenuje Christian. Žili jsme v malé vesnici Hatitunga. Náš dům byl prostý, měl hliněné zdi se slaměnou střechou, hliněnou podlahu a dřevěné dveře. Kmen stromu s několika zářezy sloužil jako žebřík, po kterém se vylezlo do malé ložnice a na úzký balkon. Když byly chladné noci, spali jsme všichni schoulení v ložnici, horké noci jsme trávili na balkoně. Vařilo se na petrolejovém vařiči, jedlo se na zemi na pletené rohoži. Tekoucí voda nebyla, myli jsme se v blízké řece. Ta sloužila kromě toho k praní prádla a nosili jsme si z ní vodu na vaření a pití. Většina našich potravin se dovážela z nepálského hlavního města Káthmándú, mnohdy nám Danuvariové prodali zeleninu, kterou sami vypěstovali. I když každodenní život byl pro moje rodiče výzvou, vesnice pro nás děti představovala nádherné prostředí. Většinu času jsem trávila venku, hrála si s dětmi z okolí, hlídala kozy se staršími dětmi nebo plavala v řece. Jinak mám na svůj život v Hatitunze jen málo vzpomínek.

Krátce před mým čtvrtým rokem jsme museli jako cizinci z politických důvodů velmi nečekaně opustit zemi. Pro rodiče, kteří plánovali zůstat v Nepálu delší dobu, to byl velký šok. Sbalili jsme si věci, rozloučili se s Danuvarii a vydali se na cestu do Německa – do země, kterou jsem neznala.

Od začátku jsem se cítila cizí v neobvyklém novém prostředí, kterému moji rodiče říkali domov. Přihlásili mě do mateřské školky, vzpomínám si ještě dobře na první den, kdy mě matka přivedla do místnosti plné dětí se světlou pletí, jejichž vlasy byly ještě světlejší než jejich kůže. Působily na mě zvláštně a cize. Byla jsem zmatená, že děti ani vychovatelky nerozuměly anglicky, nepálsky nebo danuvarsky, natož aby tak mluvily. Mně připadaly děti hlasité, dotěrné a hrozně agresivní, to bylo pro mě nejhorší. Hádaly se o hračky nebo o to, kdo během vyprávění pohádek smí sedět vedle koho. Jednou jeden chlapec zranil druhého chlapce v hádce těžce na hlavě. Nevěřícně jsem sledovala chaotickou scénu, která se odehrávala před mýma očima. Ten případ mě natrvalo ovlivnil, v Nepálu jsem něco takového nezažila.

Měsíce ubíhaly a já se s novým prostředím trochu sžila. Ale jednoho rána jsem zmizela. Rodiče mě všude hledali, ale bez úspěchu. Nakonec vyrozuměli policii. Pro rodiče nastaly mučivé hodiny. K poledni někdo volal na policii z benzinové stanice u dálnice. Mobily tehdy ještě neexistovaly. Nahlášeno bylo malé dítě na červené tříkolce, které jede po postranním pruhu. Odhodlaně míří vpřed, nedívá se nalevo napravo nebo dozadu. Policejní vůz zastavil za mnou a jeden policista se mě zeptal, kam mám namířeno. Pověděla jsem mu, že hledám svůj domov, moje hory. I když jsem už byla v Německu téměř dva roky, muselo se mi asi hrozně stýskat.

O to šťastnější jsem byla, když nám rodiče o několik týdnů později sdělili, že dostali nový úkol a brzy opustíme Německo. Bylo mi teprve pět let, byla jsem příliš malá na to, abych pochopila, kam přesně jedeme, ale velice jsem se těšila na nové dobrodružství. Když jsme sbalili své věci a rozloučili se s rodinou a přáteli, nikdo z nás netušil, jaké neuvěřitelné dobrodružství nás čeká.

Cesta, která pro mě začala na nejvyšších vrcholcích hor, nás zavedla do hluboké močálovité oblasti, na indonéský ostrov Nová Guinea v jižním Pacifiku.

V Západní Papuy mě čekal naprosto nový, vzrušující svět. Bydleli jsme nejdřív v malém hotelu v Abepuře, městě asi třicet minut autem od Jayapury, hlavního města provincie. Vnímala jsem všechno s nadšením: nové zvuky, pachy, vegetaci a lidi. Trvalo to jen pár týdnů a spřátelili jsme se s dětmi v našem sousedství a mluvili jejich řečí. V té době jsem se taky seznámila s mou první indonéskou kamarádkou, jmenovala se Mary. Její rodina bydlela jen o pár ulic dál. Přicházela téměř každý den, aby si se mnou hrála. Díky ní a její rodině jsem poznávala indonéskou kulturu, pro mě byla plná nových zkušeností. Byla jsem fascinovaná způsobem, jak zdejší obyvatelé trávili svůj všední den, jak se vypořádávali s chudobou, nemocemi a rodinnými problémy, jak se smáli, milovali nebo truchlili.

Krátce po našem příjezdu do Indonésie požádala jedna světově známá jazykovědná organizace mého otce, aby navázal kontakt s tehdy právě nově objeveným kmenem, s Fayuy. Jeho úkolem bylo dozvědět se víc o tomto neznámém kmeni, a především zjistit, jakou řečí mluví. Nebylo o nich dosud známo téměř nic, ani to, kde přesně žijí a kolik jich je. Když o tom otec promluvil s mou matkou a získal její souhlas, nabídku přijal. Největší dobrodružství našeho života mělo začít.

Fayuové

Byl to kdysi velký a vzmáhající se kmen. Jeho oblast leží na konci údolí, které je často označováno jako „Zapomenuté údolí“. Je několik set kilometrů dlouhé a obklopené vysokými horami, což ztěžuje přístup. Oblast, kde žijí Fayuové, je pokrytá močály a hustou džunglí. Hluboké řeky protékají krajinou v této izolované části ostrova Nová Guinea. Avšak když je některá společnost naprosto odtržená od svého okolí, může zvnitřku začít zahnívat, jako voda v bazénu, do kterého už nová nepřitéká. Bez podnětů zvnějšku začaly kmeny na sebe vzájemně útočit. Možná byl impulsem nějaký spor nebo nedorozumění. Když můj otec narazil v roce 1978 na kmen Fayu, zdejší obyvatelé byli ve strašné válce. Kdysi silné klany se setkávaly jen tehdy, když se navzájem zabíjely. Každá forma vývoje ustala, tradice, vzdělání a medicinské znalosti upadaly v zapomnění. Život se točil už jen kolem pomsty a války.

A co vše ještě ztěžovalo, byla skutečnost, že Fayuové nevěřili v přirozenou smrt člověka. Pro ně existovaly jen dvě příčiny smrti – oštěp nebo kletba. Když někdo onemocněl nebo ho uštknul had, přisuzovali to kletbě, kterou vyslovil znepřátelený klan. V jejich způsobu myšlení musela být tato smrt pomstěna. Což opět vyvolávalo pomstu na druhé straně. Tak byli časem do této krvavé války zataženi všichni příslušníci kmene, dokonce i děti. Pomsta a smrt se staly hlavním smyslem života. Nenávist zvítězila a rozkládala kmen zevnitř.

Kmen Fayu sestával ze čtyř klanů: Tigreů, Iyariků, Tearů a kousek dál od ostatních žijících Sefoidů, každý klan tehdy sestával asi ze sta osob. Klany žily v neustávajícím válečném cyklu, jenž pomalu zničil jejich kulturu a tradice a natolik zmenšil jejich počet, že se ocitly krátce před vymřením. Na západě rozšířená romantická představa o kmeni, který odloučen od civilizace žije šťastně v džungli, se rozhodně Fayů netýkala. Stejně jako i mnoha dalších kmenů, jak jsem se v průběhu let dozvěděla.

První expedice mého otce k Fayům byla ovlivněna mnoha náhodami a nejistotami. Kdo si v Německu vyrazí do Alp, má mapu nebo dokonce navigaci GPS, s nimiž dokáže velmi přesně určit místa, jakkoli odlehlá. Otcův první záchytný bod, který mu měl pomoci najít tento kmen, byl kus papíru, na němž stálo: Dva až tři dny cesty západně od kmene Dou, jakož pár slov Fayů napsaných foneticky. Že tyto informace vůbec existovaly, bylo díky šťastné okolnosti, jež se odehrála v dubnu 1978, právě v den, kdy jsme opustili Německo a odjeli do Indonésie. Na území kmene Dou byla vesnice Kordesi zvolena jako místo pro malou přistávací dráhu, která skutečně nebyla víc než podlouhlý pruh trávy. Během prací na této dráze se objevila skupina bojovníků z kmene Fayu. Členové kmene Dou se vyděsili a vysvětlili zodpovědnému konstruktérovi, Američanovi jménem John, že jde o příslušníky kmene, s nímž jsou už dlouho ve válečném stavu. Při tomto setkání byl John schopen zapsat foneticky pár slov, která slyšel od válečníků. Jeden jazykovědec v Jayapuře později na základě srovnávání s dosud zdokumentovanými ostrovními jazyky zjistil, že jde o naprosto novou řeč, a tím o dosud neznámý kmen, dnes známý jako kmen Fayu.

Otec si sestavil tým. Na expedici ho doprovázel Američan, který mluvil indonésky, a jeden domorodec z kmene Dani, který kromě řeči Dou uměl i indonésky. Při hledání kmene Fayu sledovali údaje z oné kusé poznámky a projeli přitom oblast kmene Kirikiri, poté překročili jejich hranici a vstoupili na neznámý terén. Celé dny sjížděli řeku ve velké kánoi s přívěsným motorem, ale neměli úspěch. Lidé z Kirikiri ani Dou jim nedokázali být nápomocni.

Protože nikdo z nich se neodvážil do oblasti Fayů, a ti, kteří tak učinili, se už nikdy neobjevili. Otcova výprava se nakonec vrátila do oblasti kmene Dou, protože jim už téměř došly potraviny a pohonné hmoty. Toho večera vyslechl můj otec zajímavou historku. Členové kmene Dou vyprávěli o muži z kmene Kirikiri, který se zamiloval do ženy z kmene Fayu. Žili na hranici oblasti Kirikiriů.

Otec získal novou naději. Snad by mu mohli ti dva mladí lidé povědět, kde se Fayuové vyskytují. Vydali se je hledat; netrvalo dlouho a našli je. Když si mladá žena prohlížela mapu, kterou otec nakreslil, upozornila ho, že sjížděli špatnou řeku, a vysvětlila, že nejdřív je třeba sledovat řeku Roufaer a potom odbočit k řece Klihi, která je zavede přímo k Fayům.

Tým se nejdřív vrátil do hlavního města Jayapury, aby se vybavil zásobami, a pak pokračoval v hledání. Lépe vybavení vyrazili o několik měsíců později na druhou expedici.

Velkou výzvou pro otce však nadále byla jazyková bariéra. I kdyby se mu podařilo Fayue objevit, jak by se s nimi dorozuměl? A opět mu přišlo na pomoc „rádio buš“. Od mužů kmene Dou se dozvěděl o mladém muži jménem Nakire, který byl jako dítě během válečného tažení unesen společně s matkou z kmene Fayu. Nakire už sice nežil u kmene Dou a už si ani na Fayue nevzpomínal, ale stále ještě mluvil jejich řečí.

Týmu se podařilo Nakira vypátrat a on svolil, že se k nim připojí.

Tým byl nyní kompletní, překročili hranici a vydali se na cestu do oblasti Fayů. Celé hodiny sjížděli řeku, ale nenarazili na živou duši, nikde ani známka po vesnici, jen nekonečná džungle, která lemovala po obou stranách řeku. Nakonec narazili na pár kánoí, které byly přivázány na břehu řeky.

Kde jsou kánoe, musejí být i lidé, pomyslel si otec a rozhodl se zastavit, aby to propátrali. „Vystup ty jako první, ty mluvíš jejich řečí,“ požádal otec Nakira, ale ten to odmítl. „Zůstanu tady, mám strach,“ odpověděl.

Můj otec ale tehdy netušil, že se ocitli v oblasti jednoho ze čtyř klanů, k němuž Nakire původně nepatřil.

Když otec vystoupil, vynořil se z džungle náhle muž. Měl nejdivočejší vzezření, jaké kdy otec viděl. Nos propíchnutý dlouhými kostmi, hlavu ozdobenou péry a tělo natřené něčím, co strašně smrdělo. V rukou držel luk a šípy a tvářil se hrozivě. Byl úplně nahý, měl jen z kůry spletený pás kolem pasu. Přímo za ním se objevil další muž, který také držel luk a šípy a mířil přímo na Nakira. Nakire vyskočil, rovněž se ozbrojil a najednou stáli oba muži proti sobě připraveni vystřelit. Napětí ve vzduchu by se dalo krájet. Otec jednal rychle a intuitivně. Skočil mezi oba muže, rozpřáhl ruce a křičel: „Stop, nestřílet, přicházíme v míru. Odložte zbraně!“

Po několika velmi napjatých minutách pronesl Nakire cosi v řeči Fayů a oba muži sklonili zbraně. První byl Ziau, jeden z těch mužů, kteří se v předešlém roce objevili v Kordesi. Už se s bílým mužem jednou setkal, a proto nebyl šokovaný, když mého otce uviděl. Otec mu vysvětlil, že chce mluvit s lidmi kmene Fayu. Ziau je vyzval, aby ho následovali. Malá skupina šla do džungle a sledovala úzkou pěšinu, dokud nedošla na mýtinu, kde stála malá chýše. Strašný puch, který vycházel od Ziaua, byl stále horší, až měl otec pocit, že bude zvracet. Byl šokovaný, když zjistil, že v chýši leží rozkládající se lidské tělo. Tisícerý hmyz a mouchy pokrývaly mrtvolu. Ziau vysvětlil, že toho muže zabil někdo z Nakirova klanu a oni se ho vydali pomstít. Ale slíbil, že pokud bude Nakire u mého otce a jeho týmu, nic se mu nestane.

Protože se už setmělo, Ziau jim nabídl, aby zůstali přes noc. Kvůli tomu nesnesitelnému zápachu to otec zdvořile odmítl. Vrátili se ve své kánoi zpátky cestou, kterou přijeli, dokud nenarazili na opuštěnou chýši, kde strávili noc.

U ohně se otec zeptal Nakira na tu rozpadající se mrtvolu. Nakire mu vysvětlil jednu z mnoha zvláštností jeho kmene: „Fayuové nepohřbívají své mrtvé. Žijí s mrtvým tělem, jedí a spí s mrtvolou ve stejné chýši, dokud se tělo úplně nerozpadne. Na znamení truchlení se natírají tekutinami, které vytečou z mrtvého těla. Později ve své chýši vyvěsí kosti, aby je měli navždy na paměti.“

Příštího rána pokračovali dál k území Iyariků, klanu Nakirovy matky. Přes dlouhé hledání nenarazili na živou duši. Vrátili se pozdě odpoledne k větší mýtině, kde předtím objevili opuštěnou chýši. Tam se rozhodli zůstat, protože otec si řekl: Když je nemůžu najít, tak počkám, dokud oni nenajdou nás. Tím započalo čekání. Uběhly tři dny, a nic se nestalo.

Čtvrtého dne, právě když snídali, vystoupila z džungle skupina válečníků z klanu Iyariků. Byli těžce ozbrojení a i oni měli nosy propíchnuté kostmi a na hlavách péra, těla měli natřená bahnem. Válečníci okamžitě obstoupili jejich tábor, zatímco jejich vůdce, muž jménem Teau, k nim přistoupil. Nepozdravil je, neřekl jediné slovo, ale jeho postoj a mimika svědčily o nepřátelství. Přivolal k sobě pár svých mužů, a ti jim začali kontrolovat zavazadla. Prohledali každou kapsu a každou bednu, vyházeli jejich obsah na zem a nechali tam vše bez povšimnutí ležet. Podívali se dokonce pod moskytové sítě a matrace na spaní.

Během té doby nikdo z válečníků neproesl jediné slovo, neuznali otce a jeho tým za hodna pohledu. Otec intuitivně cítil, že bylo správné nechat válečníky hledat, co chtěli najít. Přikázal týmu, aby zachoval klid. Atmosféra byla napjatá, především pro Nakira to bylo těžké, protože už před lety ztratil kontakt se svým lidem. Pro ně byl vyděděnec, jemuž se nedalo věřit.

Když válečníci ukončili prohledávání, vyzval můj otec Teaua, aby se posadil a promluvil si s ním. Otec se ho zeptal, co hledají. Teau vysvětlil otci, proč s nimi jednali tak nepřátelsky a proč se jim v posledních dnech nikdo neukázal. Několik týdnů před příchodem mého otec se v oblasti objevila skupina indonéských lovců krokodýlů. Vystřelili na dva jeho muže a zabili je, a Iyarikové se rozhodli je pomstít. Když můj otec se svým týmem vstoupil na jejich území, přesně jako lovci krokodýlů s přívěsným motorem na kánoi, předpokládali, že i tito noví vetřelci patří k lovcům krokodýlů, a chtěli se jim rovněž pomstít.

Co jim zabránilo v tom, aby je zabili, byla skutečnost, že ještě nikdy předtím neviděli muže jiné barvy kůže. Ani nevěděli, že existuje jiný svět kromě jejich vlastního.

„Bezbarvý“ bylo slovo, které použili pro mého otce a později taky pro nás. V džungli jsme byli brzy známí jako „bezbarvá rodina“. Pro kmeny v džungli nejsme bílí lidé, ale bezbarví. Jako dítě jsem se s nimi často smála, když nám řekli, že vypadáme jako mrtvoly, které příliš dlouho ležely v řece. V jejich očích nejsme nijak hezcí, naopak vypadáme zvláštně a odporně. Taky nás jen těžko dokážou od sebe rozeznat.

O léta později přiznal Teau otci, že kdyby u nás tenkrát našli zbraně nebo krokodýlí kůže, všechny by nás zabili. Ale Teau byl tehdy zvědavý a zeptal se otce: „Bezbarvý muži, co tu děláš a proč jsi přišel?“

„Rád bych se svou rodinou u vás žil. Chtěl bych se naučit vaši řeč a pochopit vaši kulturu.“

Když to Teau uslyšel, byl chvíli zticha a zdálo se, že se zamyslel. Napětí rostlo každou minutou, která uběhla. Nakonec se Teau podíval otci přímo do očí a řekl: „Vrať se a pak přijď.“

„Kdy se mám vrátit?“ zeptal se otec.

„Za tři měsíce,“ odpověděl Teau, „to budu mít dost času, abych svému lidu řekl, že přicházíte v míru a že vám nikdo nesmí ublížit.“

Moment návratu otce o tři měsíce později byl pro celý kmen Fayu velmi významný. Bylo to poprvé po generacích, že se tři klany Fayů sešly z jiného důvodu, než aby se vzájemně pozabíjely. Zvědavost na nového příchozího se zvláštní barvou kůže je od toho odradila. Nakonec to byl Baou, náčelník Tigreů, který dal mému otci svolení, aby u kmene zůstal, a přidělil nám místo, kde jako rodina můžeme žít. A to místo bylo chytře zvolené, protože šlo o neutrální půdu na hranici mezi oblastí dvou klanů. Náčelník Baou tím zajistil, aby si žádný klan na nás nedělal nárok, dokonce ani jeho vlastní, protože by to mohlo vyvolat konflikt. Tím jsme získali neutrální status. Tato neutrální zóna měla později sehrát velkou roli na dlouhé cestě k míru.

Moc odpuštění

Bylo mi právě sedm let, když započal můj nový život ve vesnici Foida – vzrušující život. Každý den jsem zažívala nová dobrodružství, nové způsoby přežití, a proměnila jsem se v průběhu let z bezbarvého dítěte z německé rodiny do bezbarvého člena kmene Fayu. Převzala jsem jejich kulturu, jejich způsob života, naučila jsem se, jak přežít v tomto drsném prostředí. Ani pro mě už brzy neexistoval jiný svět, jiná kultura než ta, v které jsem s rodiči žila. Byla jsem šťastná a dospěla jsem v tomto světě plném klanových duchů, přírodních zákonů a magické krásy. Čas, jak ho známe na západě, se zastavil. Průběh dne nebyl určován hodinami, ale diktovala jej sama příroda. Vstávali jsme, když slunce ráno vyšlo, a šli si lehnout, když večer zapadlo. Když slunce svítilo, hráli jsme si venku na nekonečném hřišti, jaký nám poskytla příroda, když pršelo, seděli jsme v našem skromném dřevěném srubu a čekali, až déšť ustane.

Život v kmeni byl často tvrdý, nejen fyzicky, ale v případě Fayů i velmi brutální. Děti byly vražděny před očima rodičů, stejně tak rodiče před svými dětmi, nenávist a strach ovládaly každý z jejich bdělých okamžiků. Nikdo nevěděl, kdy z podrostu přiletí šíp a někoho zabije. Proto si děti nehrály osamoceně, ale pohybovaly se v blízkosti svých rodičů.

Protože se neustále bojovalo, nezbývalo lidem mnoho času na sběr potravin. Neměli představu o pěstování zeleniny v zahradě, a tak byli mnozí podvyživení a umírali na nemoci, kterým se mohlo snadno předejít. S infekcemi se nepracovalo, nemocní byli ponecháni osudu – protože kdo už může vzdorovat kletbě? Dožívali se v průměru kolem čtyřiceti let. Ženy přiváděly na svět průměrně šest dětí, a když měly štěstí, tak se dvě z nich dožily dospělosti. Většinou byly ženy při porodu samy, aniž by jim někdo pomáhal nebo se o ně staral. Mnozí novorozenci umírali už v prvních dnech po narození, protože pupeční šňůra byla přeříznuta kouskem bambusu, a tím došlo k infekci.

Fayuové se nemyli, neměli smysl pro hygienu a ztratili veškeré lékařské znalosti svých předků. Když byl někdo postřelen šípem nebo zraněn kamennou sekerou a nenastala smrt hned, většina umírala na to, že se rána zanítila. Jejich organismus nebyl následkem podvýživy schopen vzdorovat infekci. Celé dny trpěli, leželi ve svých chýších a čekali na mučivou smrt.

Fayuové nám často vyprávěli o tom, že během života ztratili jakoukoli naději na lepší život. Netušili, že existuje jiný svět za jejich hranicemi, nevěděli, že žijí v zemi jménem Papua, že existují jiné země a kultury. Byli uzavření v pasti, z níž nebylo východisko.

Začali jsme s Fayuy obchodovat. Oni přinášeli maso, potraviny nebo jiné věci a my to vyměňovali za nože, zápalky, rybářské háčky a další užitečné předměty. To však znamenalo, že se různé klany potkávaly a často vznikaly hádky. Mnohdy takové neshody eskalovaly a docházelo k válce.

Později se Fayuové otci mnohdy svěřovali, že by si přáli, aby přišel dřív, protože pak by jejich bratr, matka, otec nebo děti možná ještě zůstali naživu. Moji rodiče se brzy rozhodli, že se nebudou do jejich válek vměšovat, protože byli přesvědčení, že jen Fayuové sami jsou schopni uzavřít mír. Co jim však mohli nabídnout, byla platforma, na které by spolu mohli začít komunikovat, která by jim poskytla příležitost k setkávání, jež by nemělo co dělat se zabíjením a válkou.

Takže když opět vypukly boje, zašli jsme do domu a čekali, dokud neskončí. Pak jsme vyšli a starali se o zraněné. Každý život, který jsme ošetřením ran zachránili před infekcí, byl pro nás malým vítězstvím nad nenávistí. A postupně jsme tak dokázali vyvracet představu Fayů, že za smrt jsou odpovědné kletby. Fayuové viděli, jak se moje matka jako zdravotní sestra stará o nemocné, kteří se většinou zase uzdravili. Sledovali, jak pomáhá ženám při porodu a dává jim ručníky a deky, aby chránily sebe a novorozené dítě. A samozřejmě také potravu, aby zase získaly sílu. Domorodci se s námi začali koupat v řece a napodobovali nás při pěstování zeleniny. Během pár let výrazně klesla úmrtnost. S každým Fayuem, který zůstal naživu, bylo o důvod méně se mstít, cyklus smrti se postupně narušil. Ale to všechno si vyžádalo čas a začátek byl samozřejmě poznamenán útrapami a neúspěchy. Léta ubíhala, a i když zdejší život plynul většinou klidně, války klanů pokračovaly.

Jednoho dne se stalo něco, co všechno změnilo. Začalo to stejně jako vždycky. Propukla hádka mezi dvěma klany, tentokrát mezi Tigrey a Iyariky. Ozval se křik, jenž se záhy změnil v řev. Vyděšené, plačící děti utíkaly do bezpečí ke svým matkám. Tváře žen byly poznamenané strachem a všechny se postupně snažily schovat v džungli. Nakonec zůstali už jen muži. To byl pro mě většinou signál, abych rovněž uprchla. Můj bratr mě následoval do domu, otec zavřel dveře. Vylezla jsem na dřevěnou lavici a pozorovala oknem dění venku. Situace toho dne eskalovala rychleji než jindy, jako by se blížila exploze. Cítila jsem, jak se atmosféra mění. Ve vzduchu visela agresivita, nepřátelství a maximální napětí. Ptáci i hmyz zmlkli, a i když ještě svítilo slunce, svět kolem mě najednou děsivě potemněl.

Fayuové měli velmi zvláštní způsob vedení boje. Stáli proti sobě a prováděli válečný tanec, přičemž v jedné ruce drželi luk a v druhé speciálně pro útok na člověka vyvinutý šíp se smrtelnou špicí z kosti. Jeden z válečníků začal. Dupal nohou do země, jedna noha po druhé, neustále sem a tam. Poté se připojili další, i oni dupali nohama, dokud nebyli dokonale synchronizovaní. Cítila jsem vibrace pode mnou. Najednou se rozeběhli opačným směrem od sebe a pak zase k sobě. Přitom vyráželi rytmický válečný pokřik, neustále, celé hodiny. Pak někdy se jejich pohyby začaly měnit, byly plynulejší. Jejich tváře ztratily výraz a muži upadli do stavu podobnému transu. Pro mě bylo záhadou, jak to člověk může vydržet po mnoho hodin, ve spalujícím vedru, bez přestávky, bez vody.

V obličejích válečníků se zračila zlost a nenávist. A náhle nastal okamžik, kdy je opustil rozum, lidskost a empatie. Viděla jsem to v jejich očích, byly široce rozevřené a za nimi zela totální prázdnota. Začalo to. A často to skončilo, aniž vyletěl jediný šíp. Bojovníci se prostě tou námahou z ničeho nic zhroutili. Nebo zapadlo slunce, nastala tma a dav se rozešel. V jiných případech po sobě několik minut stříleli, dokud některá ze skupin neutekla.

„Dostal jsem pověření, abych mluvil jménem obou klanů,“ oznámil. „Nechceme, abys se svou rodinou odjel.“

Můj otec s tím souhlasil.