Kristina Lüding

GRETA GARBO

Die einsame Göttin

Copyright © 2023 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.
Published by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by bürosüd GmbH, München

Motiv design © by Granger/Bridgeman Images

Translation © 2025 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-5697-8

Obsah

Část 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Část 2

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Část 3

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Část 4

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kristina Lüdingová

DOSLOV

Greta Garbo (1905–1990)

Pro Christel, která měla to štěstí,

že se s Gretou Garbo v Berlíně osobně setkala.

Greta Lovisa Gustafsson bude jednou hvězdou švédského filmu…

Úryvek ze švédského novinového článku o debutu Grety Garbo, tenkrát ještě Gustafssonové, ve filmu Tulák Petr

New York, několik dní před Velikonocemi roku 1990

Raději si na chodbě domu nerozsvítila. Opatrně se protáhla kolem zdi se schránkami na dopisy a pověšeného domovního řádu, přičemž se pravou rukou opírala o hůl. Ztuhlými prsty se dopracovala ke vchodu a vzala za chladnou kliku dveří.

Chvilku zaváhala, než je opatrně otevřela.

Mrholilo a po ulici kolem spěchali chodci se skloněnými hlavami a nepřívětivými tvářemi.

Jí déšť nevadil. Dřív chodila na procházku do města a do parku každý den, za jakéhokoliv počasí.

Nakoukla ven škvírou ve dveřích. Kde stojí tentokrát? Jako obvykle hned naproti domovním dveřím vedle restaurace, kde se také často stravovala? Většinou seděla u stolu úplně vzadu, tvář skrytou pod krempou klobouku a za velkými brýlemi. Pořád vskrytu doufala, že se přece jen ztratí v anonymitě velkého města, že s ním nějak splyne. Přitom tušila, že buď on, nebo některý z jeho kolegů venku hlídá, a jen čekají na vhodný okamžik.

V minulých letech se sama sebe často ptala, proč na ní pořád ještě vnějšímu světu tolik záleží. Stala se z toho mezitím jakási hra, soutěž, kdo ji vyslídí? Chtějí se vzájemně překonat, je to pro ně výzva?

Zamrazilo ji a stáhla hubená ramena. Poslední dobou jí byla pořád zima.

Zadržela dech, rozhlédla se, a potom se protáhla dveřmi. Vždycky se snažila jen trochu pootevřít, aby se mohla v poslední chvíli zase stáhnout zpátky do domu. Stále byla připravená, že fotograf náhle vyskočí ze své skrýše s připraveným fotoaparátem, namířeným přímo do její tváře.

Udělala váhavě první krok, druhý, třetí, rozhlédla se vpravo, vlevo, zase vpravo.

Nikoho neviděla.

Ulevilo se jí, ale ještě si neoddechla. Rychle pokračovala dál, přála si, aby ji nohy nesly rychleji.

Před domem stál žlutý taxík, řidič vystoupil a přistoupil k ní. „Okamžik, madam, pomůžu vám.“ Od jisté doby ji vozil víceméně pravidelně.

Chtěla namítnout, že to není třeba, ale v tu chvíli zahlédla stín, skrytý pohyb. To snad ne, do háje. Kde se jen schovával? Obvykle si instinktivně dávala kabelku před tvář – dřív se taková fotka často objevovala v časopisech – nebo si dala před obličej aspoň ruku. Dnes se jí to nepovedlo. Tělo měla oslabené dlouholetou dialýzou.

Pocítila náhle absolutní bezbrannost. Ale rychle ten pocit setřásla a do pohledu vložila veškeré své pohrdání a zlobu. „Zmizte do horoucích pekel! Nechte mě na pokoji!“

Uslyšela několikanásobné kliknutí fotoaparátu. Ten zvuk znala až příliš dobře, byl jí důvěrné známý.

Taxikář přiskočil a muže odstrčil. „Neslyšel jste? Zmizte!“

Vzal ji za předloktí a rychle, ale bezpečně, ji dovedl k autu. „Opatrně, madam,“ řekl tiše. „Neuhoďte se do hlavy.“

Stál rozkročený ve dveřích auta, zaštítil ji tak před mužem s fotoaparátem a počkal, až nasedla dozadu. Zavřel dveře a zakřičel na muže, který se pokoušel podívat dovnitř vozu. Aby mohl konečně udělat fotky, kvůli kterým tam tak dlouho postával.

Zatím mu vždycky unikla. Ale dnes ne. Dnes zvítězil.

Představovala si, jak rychle běží, jen v běhu uhasí cigaretu. Určitě vítězoslavně zavolá z nejbližší budky do redakce, pro kterou pracuje. Pro niž celé týdny, měsíce, roky, trčí před jejím domem. Mám ji!

Však už bylo taky načase.

Taxikář skočil za volant, zavřel dveře a se zakvílením pneumatik se odpíchl. Podíval se do zpětného zrcátka, odfrkl si a zamumlal něco o prokletých supech.

Přemýšlela, hledala ve své paměti, kdo už to jednou řekl. Dávno před mnoha lety. Nemohla na to přijít.

„Mohl byste mě kolem jedné zase vyzvednout?“

Také hlas, kdysi zvučný a hluboký, měla slabý.

Přikývl. „Samozřejmě, madam.“

Taxík se prodíral provozem po ulicích New Yorku, hustým, jako každý den.

Zavřela oči a vzpomněla si na den, kdy sem poprvé přijela. Viděla se zase, jak stojí v přístavu a rozhlíží se. New York! Amerika! A ona, mladičké děvče, sotva devatenáctileté. Naivní dívka ze Švédska, nezkušená, úzkostlivá a zmatená tím vším, co se na ni hrnulo. Ale plná plánů a chuti do života.

Socha svobody! Je symbolem země, ve které nic není nemožné, slyšela v duchu Stillerův hlas. Jsme v Americe!

Polkla a musela se usmát. Stiller.

„Madam? Slečno Garbo? Už tam budeme…“

Část 1

1921–1923

Kapitola 1

Stockholm na jaře 1921

Za Gretou zapadly dveře postranního vchodu obchodního domu PUB. Od loňska pracovala v tomto velkém podniku v oddělení klobouků. PUB se jmenoval podle iniciál majitele Paula U. Bergströma. Byla to vysoká budova s lomenicí, nad jejímž vstupním vchodem visely hodiny.

Na chvilku se zastavila, zaklonila hlavu a podívala se na nebe bez mráčku. Konečně má volno.

Má jít hned domů, nebo se trochu projít městem, ačkoliv ji nohy bolí od nekonečného stání? Počasí je tak nádherné, zatoužila po čerstvém vzduchu.

Nemusela se dlouho rozhodovat. Někdo ji zezadu objal. „Mám tě!“

Greta vykřikla, ale hned věděla, o koho jde. „Evo, nemusíš mě takhle děsit.“

„Ale ano,“ zasmála se přítelkyně. „Je to větší legrace. Už tady trčím celou věčnost. Dělalas přesčas?“

Greta se ušklíbla: „Ne, jen jsem tak lelkovala.“

„Půjdeme se projít, nebo jsi vyřízená?“

Oboje, by byla upřímná odpověď. V duchu počítala, kolik korun má ještě v peněžence. Bude to stačit? Jako dítě chudých rodičů se naučila přepočítávat každý malý výdaj. Kromě toho cítila od smrti otce – ach, jak moc jí chybí – povinnost přispívat na živobytí.

„Zvu tě na limonádu a koláč. Co říkáš, nezní to lákavě?“

„Až moc lákavě.“ Greta se podívala na hodinky. Hodinu se ještě může zdržet, než si matka začne dělat vážné starosti. Stávalo se často, že musela pracovat déle, když bylo hodně zákazníků.

Eva vzala její odpověď jako souhlas. „Tak výborně.“ Kamarádka se do ní zavěsila a zatáhla ji na chodník. „A co je nového v práci? Jaké klobouky se nosí letos na jaře?“ Ukázala dopředu. „Pojďme do kavárny Persson.“

Přecházely ulici a Eva pokračovala v proudu řeči. „Mimochodem, vypadáš dobře, Greto. Opravdu, jako dospělá, napadlo mě to hned, když jsi vyšla ven.“

Kolem nich projelo auto a dívky se za ním zadívaly.

„Elegantní, že?“ Eva si povzdechla. „Určitě si musím udělat řidičák.“

Greta se zatvářila udiveně.

„Co se tak díváš? Co ti na tom připadá divného?“

Dvě rozmlouvající ženy s elegantními klobouky na hlavě do nich vrazily, ani se neomluvily, a pokračovaly v cestě.

Greta se za nimi dívala. Klobouky jí připadaly povědomé.

Přítelkyně si znovu povzdechla. „Chtěla bych taky něco takového nosit.“

„Každý může nosit klobouk.“

Eva přidržela dveře kavárny, která byla tou dobou dost plná. „Každý? Tomu nevěřím.“ Krátce se rozhlédla a vykřikla: „Vzadu u okna se právě uvolnil stůl.“ Popadla Gretu za ruku. „Pospěš si.“

Greta zakopla o vlastní nohu a tiše zaklela. Někdy byla opravdu nemotorná.

Eva se usadila a zachichotala se. „Zvládly jsme to. Dám si tvarohový koláč, a co ty?“

Greta se posadila naproti ní a podívala se z okna. Byl odsud vidět obchodní dům. Ponořená v myšlenkách sledovala ručičky na hodinách nad vchodem.

Abychom viděly, když přijdeme třeba jen o minutu pozdě, vysvětlila jí kolegyně, která ji v práci zaučovala.

Nebo moc brzy, pomyslela si Greta. Většinou totiž přicházela příliš brzy.

Může se člověk naučit chodit pozdě? Může si vůbec zvyknout na něco, co mu přijde hrozně zatěžko? Například na prázdnotu, kterou v něm zanechal otec, a po něm už ji nikdo nedokázal zaplnit?

Chudinko, politovala ji kolegyně. Ztratit otce ve čtrnácti musí být hrozné.

Eva jí zašermovala rukou před obličejem.

„Greto? Kde jsi právě byla?“

„U… u mého tatínka.“ Polkla.

Kamarádka jí položila ruku na předloktí. „Je mi to moc líto.“

Greta se dlouho nemohla s otcovou smrtí smířit, nedokázala ji pochopit. Není přece možné, že už není a leží mrtvý v té příšerné rakvi. Že už na ni nikdy nepromluví, nezasměje se, nepohladí ji po vlasech. My dva, vždycky spolu, s oblibou říkal a díval se na ni s láskou. Pokaždé, když to pronesl, zahřálo ji u srdce a uvažovala, jaké má neuvěřitelné, skoro nezasloužené štěstí, že má takového otce. Byl milý a dobrosrdečný, byl to první člověk, který ji vzal s sebou do divadla. Nikdy nezapomene na zvláštní vůni pudru a potu, na částečky prachu poletující ve světle lamp, na vzrušený tlukot srdce, když se otevřela opona a herec začal mluvit. To je můj svět, pomyslela si, a žádný jiný.

Od té doby uplynuly čtyři roky, ale Greta už předtím často stála u postranního vchodu do divadla a pozorovala vcházející herce a herečky. Kéž by byla jednou z nich. Časem jí ten či onen pokynul, zdálo se, že ji poznávají.

Greta se ráda prohlížela v zrcadle a zoufale se v duchu ptala, jestli je dost hezká nebo jednou hezká bude. Herečka přece musí být bezpodmínečně krásná, musí mít pravidelnou tvář a štíhlou půvabnou postavu. Neměla ani jedno, ani druhé. Tvář měla kulatou, nos velký, k tomu výraznou bradu, kudrnaté vlasy, a postavu spíš venkovsky statnou než křehkou. Ale na dívku byla dost vysoká a pravděpodobně ještě dál poroste, přičemž se baculatost postupně promění ve štíhlé, dobře utvářené proporce.

Kudrnaté vlasy může dostat pod kontrolu pomocí žehličky a kulatý dívčí obličej bude časem užší a ženštější. Tvář, po které se lidé začnou ohlížet.

„Greto?“

Trhla sebou.

„Byla jsi zase duchem nepřítomná.“

„Bohužel nejsem žádná víla,“ postěžovala si.

„Jak jsi přišla na vílu?“

„Pořád vzpomínám, jak mě tatínek vzal poprvé do divadla.“ Sklonila hlavu a polkla. Jen tu nezačni brečet, přede všemi těmi lidmi!

Přišla servírka, žena s pevně staženým drdolem a zamračeným výrazem. „Co vám můžu nabídnout?“ Utřela stůl, ale pár drobků při tom přehlédla.

„Dvakrát limonádu a dva kousky tvarohového koláče. Nebo chceš něco jiného, Greto?“

„Ne.“

Servírka se na ni zamyšleně podívala. „Tebe znám, pracuješ tam naproti v obchoďáku?“

Greta přikývla.

„V oddělení klobouků.“

Znovu přikývnutí.

„Mnohomluvná zrovna nejseš, co?“

„Ne.“

Eva se zasmála.

Žena nadzvedla obočí, něco zamumlala a odešla.

Eva smetla drobky ze stolu a s významným pohledem je nechala ležet na linoleu. „Se vstřícností to zrovna nepřehání. Kdybych byla servírka, chovala bych se ke každému hostovi zdvořile a mile.“

„A proč nejsi?“

Přítelkyně se podivila. „Zdvořilá a přátelská? Tedy, poslyš…“

„Servírka.“

„Ach tak. Ne, to pro mě není. Stačí mi, že musím obsluhovat všechny doma.“

Greta přikývla, domácí práce ji taky nebavily.

„Ještě jsi mi neodpověděla, na co jsem se tě ptala.“

„Těch otázek bylo tolik,“ povzdechla si Greta.

Kamarádka se zasmála. „Máš pravdu, já už si sama všechny nepamatuju.“

Dostaly limonádu a koláč a chvíli popíjely a jedly mlčky. Greta si užívala božský klid. Měla Evu opravdu ráda, byla to její jediná kamarádka, ale někdy to s ní bylo náročné. Eva nepřetržitě mlela o nejrůznějších věcech a kladla tolik otázek, že to na Gretu už bylo občas trochu moc.

Cítila, jak ji zaplavuje známý smutek. Ale nepřipustí si ho k tělu, ne teď, ne tady. Rozhodně si odkašlala a pokračovala v krájení koláče.

„Už máte nový katalog?“ Eva dopila limonádu a otřela si hřbetem ruky ústa.

Greta sáhla do kabelky, kterou si koupila za první výplatu. Položila na stůl katalog do malé skvrny po limonádě.

Eva si jej přitáhla a začala listovat. „Ty jsou ale elegantní. A moc ti to v nich sluší.“

Když se Bergström Grety zeptal, jestli by chtěla být modelkou pro jarní kolekci, měla nejdřív v úmyslu odmítnout. Ona a modelka!

Ale potom ji dvě kolegyně tak dlouho přesvědčovaly, až nakonec souhlasila.

„Máš tvář vhodnou pro klobouky, vždyť jsem ti to říkala.“

Greta se předklonila a ukázala na model Jane, velký klobouk se širokou krempou. „Ten se mi líbí nejvíc.“

„Vypadáš v něm jako dáma.“

Musela se smát, až se zakuckala. Přitiskla si dlaň před pusu, aby nevyplivla drobky na stůl, takže se Eva také hlasitě rozesmála, až se na ně dvě starší dámy u vedlejšího stolu nesouhlasně podívaly.

Jedna z nich nafoukla rozhořčeně tváře.

Teď se už Eva dál neovládla a vyprskla. Nakazila Gretu a chichotaly se tak, až jim z očí tekly slzy.

Bylo fajn se zase takhle smát. Jak je to dávno? Jestlipak se na ně zrovna teď tatínek dívá? A odkud? Těší se s nimi, nebo si myslí, že na něj už zapomněla?

Náhle se zarazila.

„Co se děje?“ zeptala se Eva.

„Ale nic.“

Přítelkyně byla empatická a chápala, jak moc Greta otce postrádá. Ale jako všichni se domnívala, že smutek a touha časem zmizí. Jednoho dne se člověk probudí a všechno bude v pořádku.

Vůbec ne, nic není v pořádku, je jedno, kolik dní, měsíců a let už uplynulo… Tatínek jí bude chybět navěky.

Greta odstrčila talířek a dopila na jeden zátah limonádu.

Eva ji pohladila po ruce. „Uděláme si ještě malou procházku?“ A s významným pohledem na dámy u vedlejšího stolu dodala: „Tady uvnitř se smích zakazuje.“

Kapitola 2

To odpoledne bylo na jarní den výjimečně teplo. Greta stála v oddělení klobouků a předstírala, že sleduje, jak si zákaznice zkouší model. Ale myšlenkami byla někde daleko. Co všechno by se dalo dělat v tak krásný den? Pracovala v obchodním domě ráda, ale někdy si přála, aby se mohla odtud vytratit a jen tak se procházet městem.

Připomněla si, co jí tenkrát matka, když utekla z prázdninového tábora, řekla. Nemůžeš přece jen tak utéct, Greto. Někdy člověk musí zatnout zuby a přizpůsobit se.

Ale já nenávidím letní tábory, odpověděla. Jezdí tam jen chudé děti.

Dvakrát také utekla z domova, jednou nasedla na vlak směrem na jih a schovala se na toaletě. Objevil ji pozorný průvodčí a posadil ji na nejbližší spoj zpátky do Stockholmu. Matka šílela, ale sourozenci obdivovali její odvahu.

Greta si povzdechla a vrátila se do přítomnosti. Zavrtěla hlavou a řekla zákaznici, že model Solveig pro ni není to pravé. Žena si ale vlastně chtěla jen pár klobouků prohlédnout a vyzkoušet. „Myslím, že nepotřebuju poradenství, děkuju.“

Prosím, pomyslela si Greta. Tak mi aspoň zůstane víc času na snění. Kotníky a nárty měla dlouhým stáním oteklé a toužila po židli. Ale sedět během pracovní doby bylo zakázané. Co by si zákazníci pomysleli? A také není dovoleno utéct a jít na procházku, napadlo ji a potlačila zachichotání.

Zákaznice, žena středního věku, která vypadala, že se ráda a hodně směje, položila s rezignovaným povzdechem na pult jeden klobouk. „Vezmu si ho. Tenhle jediný mi sluší.“

V tu chvíli se Greta proměnila v prodavačku s odborným pohledem. „Zkusila jste si model Ida?“

„Ida?“ nadzvedla žena obočí. „To je ten s pěknou malou stuhou, že? Na ten jsem si netroufla. Přítelkyně tvrdí, že mi stuhy nesluší.“

Greta měla chuť nahlas nesouhlasit, ale radši od toho upustila. Něco takového se nesluší. „Za pokus se nic nedá,“ prohlásila a přemýšlela, jestli to znělo přemoudřele. No, pokud ano, tak ať.

Přistoupila k polici, postavila se na špičky a opatrně vzala do ruky model Ida. Poprosila zákaznici, aby se posadila na stoličku, naaranžovala klobouk na jejích světlých vlasech, ustoupila o krok, vrátila se, posunula klobouk trochu víc doprava, a potom přikývla. „Počkejte, přinesu zrcadlo.“

Zákaznice užasla. „Ten je opravdu krásný. A mám-li být upřímná, nezdá se, že by mi stuha neslušela.“

„Ten klobouk je pro vás jako stvořený,“ ujistila ji Greta. No dobře, to bylo trochu přehnané, ale co na tom záleží? Zákaznice bude šťastná, pan Bergström spokojený a ona tím prodejem překoná svůj osobní týdenní rekord.

„Vezmu si ho,“ prohlásila zákaznice. „Pěkně mi ho zabalíte?“

„Je to krásný klobouk!“ mrkla Greta na ženu a samotnou ji to překvapilo. „Samozřejmě že vám ho zabalím.“

• • •

Greta se zrovna balila a čistila pult, když jí pohled padl na tři mladé ženy, které procházely oddělením. Jedna měla pod paží jarní katalog. Asi si ho vzala o poschodí níž, tam jich ležely celé stohy. Ty tři nebyly viditelně potenciální zákaznice, jen zvědavé, hlučné holky, které si chtěly ohmatat a vyzkoušet každý klobouk. Zároveň všechno komentovaly a připadalo jim to mimořádně komické. Snad brzy půjdou, za pár minut zavíráme. Greta se už těšila, že bude mít volno. Nohy ji bolely a chodidla pálila, jako kdyby se prošla po rozžhaveném uhlí.

Chtěla k nim jít a informovat je o zavírací době, zdvořile, ale rozhodně. „Za pár minut zavíráme, milé dámy.“ No, možná nemusí říkat milé dámy, to zní moc nadneseně, a navíc se to nehodí. Ty mladé ženy se určitě nechovají jako dámy.

V tu chvíli uslyšela něco, co ji zaujalo. Nenápadně se o pár kroků přiblížila a předstírala, že ukládá klobouk do regálu.

„Je hezká, že? Kolik jí může být, osmnáct, devatenáct? Chtěla bych taky takhle umět nosit klobouky.“

Že by se dívky bavily o ní?

Stály tam společně, s hlavami skloněnými nad katalogem. Greta chtěla rychle odejít, ale přemohla ji zvědavost. Zůstala stát, pokusila se být neviditelná, a doufala, že není slyšet její zrychlený dech.

„Hádám, že je jí aspoň devatenáct,“ usoudila jedna ze zákaznic a našpulila rty. „Vidíte přece, jak koketně a dospěle vypadá.“

Koketní? Dospělá? Gretě zahučelo v uších.

V tu chvíli se jedna z dívek otočila a nadzvedla překvapeně, a jak se Gretě zdálo, trochu rozpačitě, obočí. Nakrátko otevřela červeně namalovaná ústa a hned je zase zavřela. Celá nesvá hledala pomoc u kamarádek.

Gretu polil pot. Má něco říct, omluvit se? Ne, nejlépe bude, když se otočí a odejde. Někam, kde si bude moct ochladit rozpálenou tvář.

„Do háje, myslím, že je to ona,“ zašeptala mladá žena a tiše si odkašlala.

„Pojďte,“ vybídla je potichu její přítelkyně a všechny tři s hlasitým smíchem utekly z oddělení.

Greta zmateně přemýšlela, co cítí. Hrdost? Jen tak trošičku? Polichotilo jí to?

Pomalu se otočila, vrátila se k pultu a pokračovala v úklidu. Při tom si pobrukovala.

Cítila mrazení v zádech, nohy v nepohodlných botách jí tančily po podlaze. Narovnala shrbená ramena, srdce se jí rozbušilo. Hezká. Dospělá. Koketní.

Když za chvíli odcházela domů, cítila, že se v jejím životě něco změnilo.

Doma si stoupla před zrcadlo v matčině ložnici a důkladně se prohlížela ze všech stran. Je teď opravdu hezká? Kdy k tomu došlo? Že by přes noc, ze včerejška na dnešek?

Zvedla si hnědou sukni až ke stehnům – nosila radši kalhoty, ale to bylo v obchodním domě taky zakázané – a hodnotila svoje nohy. Byly dlouhé, to ano, ale najednou se jí zdály štíhlejší! Nestěžovala si ještě nedávno na silná lýtka a nedávala matce za vinu, že to po ní podědila? Nedívala se závistivě na sestru Alvu, která vypadala mnohem krásnější, ženštější, a měla hezčí postavu?

Greta nazdvihla bradu a přiblížila se k zrcadlu. Nezkresluje trochu? Zkoumala své oči, nos, který jí už nepřipadal tak masitý jako nedávno, bradu s výraznou hranatou linií, která se náhle zdála být jemnější, rty vyjadřující jistou smyslnost.

Zachichotala se a spěšně si dala ruku před ústa. Smyslnost, no to určitě. Můžeš být ledacos, ale smyslná tedy určitě nejsi.

Vytvarovala rty do polibku, vykulila oči a zasmála se na sebe do zrcadla. Když se smála, vypadala dobře.

Vzpřímená jako svíčka odstoupila od zrcadla, dala si ruku v bok a udělala elegantní otočku. Šlo by to určitě ještě lépe, ale pro začátek je to dobré. Asi by měla pracovat na svých pohybech a chůzi, působí často trochu neohrabaně.

Greta se krátce nadechla, vypustila se sykotem vzduch, předvedla další otočku a odešla do pokoje, který sdílela s Alvou.

Soustředila se na svou chůzi, lehce se pohupovala v bocích a kladla jednu nohu přesně před druhou. Skutečně je najednou úplně jiná!

Kapitola 3

„Film?“ Greta stála před Bergströmem a zmateně zamrkala. Asi se přeslechla.

„Propagační film. Jsem přesvědčený, že to zvládneš. Nemáš před kamerou strach.“

Proč by měla mít strach před kamerou? Naopak, když někdo na ni namířil fotoaparát, probudilo se v ní něco, co vedlo její kroky, pohyby, držení hlavy, úsměv, a šeptalo jí: Jsi úžasná, Greto, jen tak dál.

„Propagační film,“ opakovala tiše.

Bergström nadšeně přikývl. „Fantastické, nemyslíš? Budeš předvádět halenky, sukně a šaty.“

„Žádné klobouky?“

Šéf se od srdce zasmál. „Ne, klobouky ne. Tak co tomu říkáš?“

Mlčela.

Položil jí paži kolem ramen a vzal ji stranou. „Podívej, Greto, není na tom nic, čeho by ses musela bát. Pan Ring je dokonce toho názoru, že bys mohla hrát.“

Krev se jí nahrnula do hlavy. Hrát? Nemá tedy jen předvádět blůzky a šaty?

„Ring nechce klasický propagační film,“ vysvětloval dál Bergström. Tvář mu hořela a oči zářily. „A našemu obchodnímu domu to přivede další zákazníky.“

Chtěla se ho zeptat, jestli ji někdy špehoval a ví, jak ráda by se stala herečkou. Chtěla se zeptat, jestli si myslí, že to zvládne. A také by se ráda zeptala, jak přišel zrovna na ni.

Ale všechny otázky zůstaly nevyslovené. Místo toho se viděla jako z dálky, když váhavě přikývla.

„Výborně!“ zářil Bergström a zamnul si ruce. „Jsem přesvědčený, že to báječně zvládneš.“

Jak to může vědět?

Teprve teď ji napadlo, že se chtěla zeptat na toho pana Ringa. Kdo je to? Jeho jméno ještě nikdy neslyšela.

Přistoupila k nim vedoucí oddělení dámských oděvů paní Hellbergová: „Je to tak vzrušující, Greto. Ale ty to určitě zahraješ fantasticky. Jsem z toho sama celá rozrušená.“

Greta byla také rozrušená. Byla v posteli vzhůru ještě pozdě večer, zatímco sestra už dávno spala. Čas od času se ozvalo tiché zapískání, a tak se tiše zasmála. Alva je totiž velmi muzikální, tvrdil bratr Sven, když mu pověděla, že Alva ve spánku píská.

„Jak to, že nespíš?“ zeptala se Alva náhle.

Greta sebou trhla. „Myslela jsem, že ty už spíš.“

„Taky že ano, až doteď.“

Ucítila pohyb, a hned nato jí Alva zašeptala: „Trochu se posuň.“

Udělala místo a sestra se k ní přitulila. „Co se děje, jak to, že jsi vzhůru?“

„Nemůžu usnout.“

„A jé, tak mi pověz, proč,“ povzdychla si Alva.

„Mám hrát ve filmu.“

„Cože?“ Alva se náhle posadila. „Ve filmu?“

„Je to typ reklamy.“ Najednou jí všechno připadalo naprosto absurdní. Není přece herečka! Je šestnáctiletá, naivní, příliš ostýchavá dívka s velkými sny, které se nejspíš nikdy neuskuteční.

Alva ji štípla do paže. „Greto, to je fantastické.“

„To říkal pan Bergström taky.“ Znělo to plačtivě.

„Doufám, že jsi souhlasila.“

„Ano.“

„To je vzrušující!“

„To říkala zase paní Hellbergová.“

Alva ji znovu štípla.

„Au!“

„Greto, moc ti závidím.“

Také Alva toužila být herečkou a Greta byla přesvědčená, že se jí to jednoho dne splní. Alva je velmi hezká a umí se pohybovat. Není ani ostýchavá, ani nešikovná. Vlastně je její sestra taková, jaká by chtěla být i ona sama. „Kdoví, třeba to bude velký úspěch.“

„V reklamním filmu?“

„Proč ne? Každý musí nějak začít.“ Alva si povzdechla a znovu se uložila vedle ní. „Já bych určitě souhlasila. Neváhala bych ani minutu.“

Greta ji objala a zavřela oči. Snad má Alva pravdu, třeba je to začátek, první nepatrný krůček, ale přesto krůček.

Usnula s dobrým pocitem jistoty, že se rozhodla správně, a zdálo se jí, jak se v hříšně drahých překrásných šatech – samozřejmě od PUBu – vznáší na jevišti. Publikum jásá, bouřlivě aplauduje a hází jí květiny.

Ona děkuje s blahosklonným přikývnutím, usmívá se na všechny strany a krokem lehkým jako víla odchází z jeviště.

Krátce předtím, než spadla opona, si všimla, že si krásné šaty jen vymyslela. Ve skutečnosti neměla na sobě nic, vůbec nic, byla úplně nahá.

Za týden začaly zkoušky.

Účastnil se jich mužský představitel, který byl hrozně domýšlivý. Greta ho od prvního okamžiku nesnášela.

„Jsi moc tlustá.“ To jí skutečně řekl a díval se na ni pohrdavě.

A ty seš moc nafoukanej, pomyslela si.

„Na plátno se vůbec nehodíš.“

To by už stačilo, tohle přece nemusí poslouchat.

Vystrčila bradu, která byla možná přece jen trochu hranatá a vůbec ne jemná, a střelila po něm zuřivým pohledem.

„Budeš si stěžovat u Ringa?“ zeptal se s úšklebkem.

„Ne, s tebou si to vyřídím sama.“

Nejdřív se chtěl zasmát, ale zarazil se a vypadal najednou nejistě.

Opět se ukázalo, že ji berou vážně, jen když vystupuje energicky a vyjadřuje se jasně – i když jí to přišlo zatěžko.

V reklamním filmu ukázala Greta komediální talent, o kterém sama neměla potuchy.

Ale zdálo se, že Ring, který film točil a produkoval, to rozpoznal. Nechal ji chvíli účinkovat a pozorně ji sledoval. Potom zavolal, ať někdo přinese kostkovaný oblek z pánského oddělení. „Oblékni si ho, holčičko,“ pokynul jí. Ne, přímo poručil.

Greta nezaváhala a vklouzla do příliš velkého obleku, který byl ušitý na velkého muže.

„A teď pochoduj tímto směrem,“ nakázal Ring.

Zatáhla za podšívku saka, ve kterém se téměř ztrácela.

„Mám pochodovat?“ zeptala se zmateně.

„Ne doslova, děvče. Prostě se začni pohybovat.“

Poslechla. Kráčela místností, jednu ruku ležérně v kapse saka. Po chvíli si připadala, jako by ten oblek nosila odjakživa. Přirozeným krokem, s trochu povytaženými rameny, aby jí sako neklouzalo, se procházela kolem dokola.

Koutkem oka viděla herce, který se považoval za génia. S nazdviženým obočím na ni zíral, jako by nemohl uvěřit tomu, co vidí.

Ring zatleskal. „Výborně, děvče, výborně, jen pokračuj.“

Chodila pořád dokola, dopředu, dozadu. Na oblek si mezitím zvykla jako na druhou kůži, jako by byla dospělá štíhlá a vysoká žena, která si ráda obléká pánské obleky. Představovala si, že drží v ruce cigaretu, pohodila koketně – ano, koketně – hlavou a zamrkala řasami.

„To je k neuvěření. Chová se, jako by ten oblek byl to nejelegantnější, co kdy měla na sobě,“ poznamenal někdo vzadu.

Greta to sice slyšela, ale nepřikládala tomu význam. Význam měl jen tento okamžik: pohybovala se před kamerou, která lehce bzučela – v obleku, který byl vlastně příšerný.

Ale ona byla herečka.

Ve Stockholmu se reklamní film stal záhy nesmírně populární.

Lidé skutečně proudili v zástupech, aby v obchodním domě nakoupili. Bergström byl víc než spokojený a neustále Gretu chválil. „To jsi opravdu zvládla přímo na jedničku. Viditelně je v tobě skrytý herecký talent.“

Rozzářila se a na chvilku zavřela oči.

Když je otevřu a nebudu v posteli, tak to není sen.

Greta odhodlaně dýchala, a když otevřela oči, nedokázala potlačit hluboký povzdech úlevy.

Kapitola 4

Ačkoliv léto už končilo, bylo toho dne horko a Greta zatoužila po osvěžení, nejlépe po chladné koupeli v moři. Studená voda jí nevadila, hrozně ráda plavala. Byla vynikající plavkyně, vždycky sourozencům svižným kraulem unikla. K velké lítosti bratra, který ji vytáčel svým tvrzením, že sice plave jako mořská víla, ale jako mořská víla zrovna nevypadá.

Greta se kvůli tomu na něj nezlobila, měl pravdu, a pravda se nedá změnit.

„Jen počkej, Svene,“ začala mu ale nedávno odporovat. „Jednoho dne budu štíhlá jako laňka.“ Škodolibě se zašklebila. „A navíc ti ještě uplavu.“

Zasmál se a pohladil ji po hlavě. „Nepochybuju o tom ani vteřinu, sestřičko. Co si zamaneš, to taky dokážeš.“

„Slečno Gustafssonová?“ Magdalena Hellbergová vešla do oddělení klobouků jako obvykle rychlým, svižným krokem. „Chce s vámi mluvit pan Bergström.“

Greta se polekala. Že by něco provedla? Pozdě určitě nepřišla. Nebo si snad na ni někdo stěžoval, nějaká zákaznice? „Už jdu.“ Přihladila si sukni, zastrčila neposlušný pramen vlasů za ucho – vlastně se celý její účes skládal z neposlušných pramenů – a vydala se do Bergströmovy kanceláře.

Byl to malý tmavý prostor, kolegové mu říkali špeluňka. Váhavě zaklepala.

„Dále.“

Pootevřela dveře. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ano, jen pojď dál, děvče.“ Vstal a odkašlal si. „Posaď se.“

Sedla si na židli před psacím stolem a nevěděla, kam s rukama. Neměla kapsy, aby je mohla použít, navíc by ji šéf v takovém případě určitě napomenul. Ruce patří k tělu, ne do kapes.

Znovu si odkašlal a Greta se obávala, že jde určitě o nějakou velmi nepříjemnou záležitost. „Jak mám začít? No, jde zase o propagační film.“ Přistoupil k oknu a zůstal tam stát s rukama za zády. „Ring si tě žádá.“

Málem se zasmála, včas si ale přitiskla ruku na ústa. Znělo to legračně: Ring si tě žádá. Ale já nejsem pro nikoho k mání, pomyslela si, patřím jen sama sobě.

„Říká, že je tvým herectvím nadšený.“

Ale proč tedy šéf vypadá tak nesouhlasně?

„Nic neříkáš.“

Co bych měla říkat? Na rozdíl od ní se zdálo, že ho netěší, že s ní byl Ring tak jednoznačně spokojený a chce ji znovu angažovat.

Bergström si sedl zpátky k psacímu stolu, naklonil se trochu dopředu a upřeně se na ni zadíval. Greta cítila, jak se pod jeho pohledem zmenšuje. „Budu upřímný: nelíbí se mi to. Připadá mi, že jsi na něco takového moc mladá.“

Na něco takového? Co tím myslí? Hrát v reklamě přece není nic nemorálního.

„Ring je tebou posedlý, ale mně se to nelíbí. Je ti teprve patnáct, Greto.“

„Skoro šestnáct,“ namítla.

„Dobře, skoro šestnáct, ale přesto jsi moc mladá. Slíbil jsem tvé matce, že na tebe dám pozor, jsi pod mou ochranou.“

Dokážu na sebe dávat pozor sama. Nepronesla to omylem nahlas? To by radši neměla.

Pořád se na ni zamyšleně díval. „Myslím, že by si Ring měl hledat starší představitelku. A to mu taky řeknu.“ Znělo to rozhodně. Vypadalo to, že rozhovor je z jeho strany u konce.

Greta se zhluboka nadechla a zase vydechla, než začala mluvit. „Já bych ale ráda hrála, pane Bergströme,“ začala tiše, ale odhodlaně. „Hraní se mi líbilo a ráda bych si to ještě zopakovala.“

„Já jsem proti.“

„Ale já… chtěla bych si to rozhodnout sama.“

Nadzvedl obočí. „Ty jsi takhle vzpurná?“

Zavrtěla hlavou. „Jen bych si přála, abyste s tím souhlasil.“

„Hm,“ zahučel a zkřížil ruce.

„Vůbec tě nezajímá, o co v tom filmu jde?“

„Ale ano, zajímá.“ Brzy ho budu mít tam, kde ho chci mít, pomyslela si celá rozrušená. Nakonec to vzdá a já vyhraju.

„No, má jít o pekařské výrobky.“

„Pekařské výrobky?“ Zaplavilo ji zklamání, ale rychle se vzpamatovala. Tak tedy pečivo, proč ne? Je jedno, jestli bude předvádět pánské obleky nebo se procházet s dortem v ruce. Hlavní věc, že si zase zahraje.

Bergström asi její krátké zklamání zpozoroval, protože mu na rtech zahrál pobavený, možná dokonce triumfální úsměv. S reklamou na pečivo nejspíš nebude souhlasit, pomyslel si. „Vidím, že sis to rozmyslela.“

Vytáhl ze zásuvky list papíru a sáhl po peru.

„Ale ne, v žádném případě.“

Uprostřed pohybu se zastavil. „Cože?“

„Chci v tom filmu hrát, pane Bergströme,“ prohlásila sebejistě. Jen nech bradu dole, jinak budeš vypadat trucovitě. Naklonila hlavu trochu na stranu a podívala se na něj pohledem, který si nastudovala před zrcadlem. Se zářným úsměvem dodala: „Prosím, dejte mi svůj souhlas, tak moc si to přeju.“

Zdálo se, že je zmatený, dokonce znejistělý, tiše si povzdychl – a nakonec přikývl.

Greta vyhrála.

V reklamě měla Greta představovat mladou dívku, která miluje sladké pečivo. To jí určitě nepřijde zatěžko, koláče a dorty všeho druhu milovala.

Natáčení probíhalo na střeše hotelu Grand. Spolu se třemi dalšími mladými dívkami seděla u vkusně prostřeného stolu. Neustále jim přinášeli nové koláče.

Následovala scéna s mužským představitelem: Lars Hanson byl vysoký, štíhlý, měl světlé, vlnité, dozadu sčesané vlasy a výrazný pohled. Krátce řečeno: vypadal úžasně a Gretiny kolegyně se nervózně chichotaly, dokud je režisér nenapomenul.

„Promiňte,“ ozvalo se zezadu.