Přeložila Naděžda Funioková

NEVER LIE

Copyright © 2022, 2024 by Freida McFadden

Translation © Naděžda Funioková, 2025

ISBN 978-80-284-0877-0

Obsah

Prolog

jedna

dva

tři

čtyři

pět

šest

sedm

osm

devět

deset

jedenáct

dvanáct

třináct

čtrnáct

patnáct

šestnáct

sedmnáct

osmnáct

devatenáct

dvacet

dvacet jedna

dvacet dva

dvacet tři

dvacet čtyři

dvacet pět

dvacet šest

dvacet sedm

dvacet osm

dvacet devět

třicet

třicet jedna

třicet dva

třicet tři

třicet čtyři

třicet pět

třicet šest

třicet sedm

třicet osm

třicet devět

čtyřicet

čtyřicet jedna

čtyřicet dva

čtyřicet tři

čtyřicet čtyři

čtyřicet pět

čtyřicet šest

čtyřicet sedm

čtyřicet osm

čtyřicet devět

padesát

padesát jedna

padesát dva

padesát tři

padesát čtyři

Epilog

Poděkování

Mé rodině

Prolog

Adrienne

Všichni lžou.

Před lety se uskutečnil psychologický experiment, jehož cílem bylo odhalit míru nečestného chování mezi lidmi. Byl založen na pokaženém prodejním automatu.

Testovaným subjektům sdělili, že automat nefunguje, jak má. Když do něj člověk vloží dolar, vydá požadovanou pochoutku, vzápětí ale obnos vrátí. Jedinci, kteří prodejní automat použili, si ověřili, že je to bezezbytku pravda. Zakoupili tedy jeden, dva, tři nebo i čtyři kousky cukrovinek a veškeré peníze si vzali zpátky.

Na automatu visela cedule, na které stálo: „V případě poruchy volejte na toto telefonní číslo.“ Testované subjekty netušily, že uvedené číslo patří jednomu z výzkumníků studie.

Zkuste si tipnout, kolik účastníků testu na ono číslo zavolalo a poruchu nahlásilo.

Ani jediný.

Přesně tak. Žádný z desítek testovaných subjektů neprojevil tolik čestnosti, aby na uvedenou linku zavolal. Každý si vzal cukrovinky zdarma a šel si jednoduše po svých.

Jak jsem říkala, všichni lžou.

Existuje spousta snadno identifikovatelných známek toho, že člověk neříká pravdu, obzvlášť pokud se jedná o nepříliš zdatného lháře. Jako zkušená psychiatrička jsem s takovými signály důvěrně obeznámená. Je skoro až nemožné je přehlédnout:

Lháři jsou neklidní.

Tón jejich hlasu a způsob vyjadřování se mění.

Lháři zbytečně moc mluví, při vyprávění zacházejí do přílišných detailů ve snaze přesvědčit o svých slovech druhé nebo i sami sebe.

Podařilo se nám vyrobit přístroje, které dovedou tyto vzorce rozpoznat a identifikovat. I ten nejlepší detektor lži však má pětadvacetiprocentní chybovost. Já jsem daleko přesnější.

Kdybyste si poslechli audionahrávky mých terapeutických sezení s pacienty, nedokázali byste je odhalit všechny. Na nahrávce vám uniknou důležité vizuální signály, například že se člověk vyhýbá očnímu kontaktu nebo že si zakrývá ústa či oči. Pokud jste ale mým pacientem, sedíte v mé kanceláři a mluvíte se mnou, mohu pozorovat váš obličej i gesta a naslouchat tónu vašeho hlasu.

Odhalím pravdu. Pokaždé ji odhalím.

Takže mi nikdy nevykládejte žádné lži.

jedna

Tricia

Současnost

Beznadějně jsme se ztratili a můj manžel to odmítá přiznat.

Nemůžu říct, že by takové chování bylo pro Ethana netypické. Jsme svoji šest měsíců – takže vlastně pořád novomanželé – a devadesát procent času se chová jako dokonalý manžel. Zná všechny romantické restaurace ve městě, neustále mě překvapuje květinami, a když se mě zeptá, jaký jsem měla den, skutečně poslouchá, co mu odpovídám, a klade adekvátní doplňující otázky.

Těch zbylých deset procent času ale bývá tak tvrdohlavý, až se mi chce někdy ječet.

„Tu odbočku na Cedar Lane jsi minul,“ upozorním ho. „Projížděli jsme kolem ní tak před kilometrem.“

„Ne!“ Ethanovi naskočí na krku hrůzostrašně vyhlížející žíla. „Je teprve před námi. Nic jsme neminuli.“

Otráveně si odfrknu. V ruce svírám papír s vytištěnými instrukcemi, jak se k domu ve Westchesteru dostat, které nám laskavě poskytla naše realitní makléřka Judy. Jasně, máme GPS, jenže signál se před deseti minutami ztratil. Teď se musíme spoléhat jen na písemné pokyny. Jako bychom žili v době kamenné.

No, Ethan přece toužil po nějakém odlehlém koutě. Tak teda má, co chtěl.

Nejhorší na tom je, že sněží. Sníh se začal snášet před pár hodinami, když jsme nechali za zády Manhattan. Tou dobou se jednalo o roztomilé drobné vločky, které se rozpouštěly při prvním kontaktu se zemí. Během poslední hodiny ovšem zečtyřnásobily svůj objem. Už nejsou ani trochu roztomilé.

O poznání opuštěnější úzká silnice, na kterou jsme sjeli z dálnice, už je kluzká sněhem. A Ethan neřídí žádný teréňák. Jeho BMW má sedadla s nádherným, ručně šitým koženým potahem, ale pohon jen na přední kola a manžel taky není bůhvíjak zběhlý v řízení auta na sněhu. Kdybychom dostali smyk, nejspíš by ani nevěděl, jestli otáčet volantem po směru skluzu nebo proti němu. (Je to po směru, že jo?)

V tu chvíli, jako bych to přivolala, BMW podklouznou kola na kusu rozbředlé ledovky. Z Ethanových prstů na volantu vyprchá všechna krev. Podaří se mu vůz srovnat, mně se ale divoce rozbuší srdce. Sníh začíná představovat vážně ošklivý problém. Ethan zajede ke krajnici a natáhne ruku.

„Ukaž mi ty pokyny.“

Poslušně mu podám trochu pomačkaný list papíru. Škoda že nepustí za volant mě. Manžel by nikdy nepřiznal, že mám lepší orientační smysl než on. „Myslím, že jsme tu odbočku přejeli, Ethane.“

Zadívá se na list se strojopisnými instrukcemi. Pak zamžourá skrz čelní sklo. Ačkoli stěrače jedou naplno a máme zapnutá dálková světla, viditelnost je žalostná. Teď když slunce kleslo za obzor, dohlédneme zhruba na tři metry před sebe. Dál už je jen čistě bílo. „Ne. Vím, jak se tam dostat.“

„Určitě?“

Namísto odpovědi pouze zabrblá: „Měla jsi ověřit předpověď počasí, než jsme vyrazili na cestu.“

„A co kdybychom se vrátili?“ Sevřu si ruce mezi koleny. „Ten dům si můžeme prohlídnout jindy.“ Třeba až nebude za okny auta zuřit pitomá sněhová bouře.

Manžel ke mně prudce otočí hlavu a zamračí se, jako bych se zbláznila. „Tricio, jeli jsme sem skoro dvě hodiny. Do cíle zbývá nějakých deset minut cesty a ty po mně chceš, abych to obrátil a jel domů?“

Tohle je další věc, kterou jsem o Ethanovi zjistila za těch šest měsíců, co jsme svoji. Jakmile si něco vezme do hlavy, je jako beran, musí věc dotáhnout do konce. Asi bych to měla vnímat jako pozitivní vlastnost. Nechtěla bych být provdaná za muže, který nechává po domě haldy nedodělaných projektů.

Neustále se o Ethanovi dozvídám něco nového. Všechny kamarádky mi vytýkaly, že jsem se za něj provdala příliš rychle. Seznámili jsme se jednoho dne v kavárně – zakopla jsem a rozlila svoje pití zrovna vedle jeho stolu a on nedal jinak, než že mi koupí nové.

Byla to taková ta láska na první pohled. Hned jak jsem ho spatřila, bláznivě jsem se zamilovala do jeho blond vlasů, z nichž tu a tam prosvítaly ještě světlejší pramínky. Do modrých očí v barvě oblohy za jasného dne, rámovaných světlými řasami. A výrazného římského nosu, jenž bránil tomu, aby té krásy bylo už příliš. Jakmile se na mě usmál, byla jsem ztracená. Následujících šest hodin jsme strávili společně nad kávou a pak mě pozval na večeři. Ještě toho večera jsem se rozešla s klukem, se kterým jsem randila víc než rok, a omluvila to vysvětlením, že jsem potkala muže, za něhož se provdám.

Devět měsíců nato už jsme byli můj Romeo z kavárny a já svoji. Uplynulo dalšího půl roku a stěhujeme se na předměstí. Celý náš vztah se posouvá kupředu ve zrychleném režimu.

Zatím ale nemám důvod čehokoli litovat. Čím víc se toho o Ethanovi dozvídám, tím víc jsem do něj zamilovaná. A on ke mně cítí to samé. Je tak úžasné sdílet s ním celý svůj život.

Tedy až na to velké tajemství, o němž zatím nic netuší.

„No tak dobře,“ ustoupím. „Budeme dál hledat ten dům.“

Ethan mi vrátí papír s instrukcemi a zařadí rychlost. „Vím přesně, kudy jet. Už je to jenom kousek.“

To chci vidět.

Tentokrát jede pomaleji, jednak kvůli sněhu, jednak aby nepřehlédl odbočku, ačkoli jsem si jistá, že tu jsme minuli už před kilometrem. Taky nespouštím oči z vozovky, i když čelní sklo pokrývá vrstva sněhu. Snažím se myslet na něco teplého a suchého.

„Támhle!“ vykřikne Ethan. „Už to vidím!“

Předkloním se na sedadle, až se mi bezpečnostní pás zařízne do těla. On to vidí? A co přesně vidí? Má snad nasazené neviditelné brýle pro sněhové či noční vidění? Protože já mám před očima jen sníh a za ním další sníh a za tím vším jen černočernou tmu. Jenže pak Ethan zpomalí a já zjistím, že je tam opravdu úzká cesta nořící se mezi stromy. Dálková světla ozáří ceduli, která je téměř celá zakrytá sněhem. Jen s obtížemi rozeznám slova, zatímco můj manžel až trochu příliš rychle vybírá zatáčku.

Cedar Lane.

No to mě podrž – tak Ethan měl celou dobu pravdu. Byla jsem si jistá, že odbočku k Cedar Lane přejel, ale mýlila jsem se. Je přímo tady. Jenže jak si to tak šineme po uzoučké cestě, jež nás má přivést k domu, dostávám strach, že to BMW nezvládne. Když se ohlédnu po manželovi, poznám mu na obličeji, že ho trápí stejné obavy. Cesta je v podstatě nezpevněná a teď navíc hustě zasypaná sněhem.

„Musíme říct Judy, ať tu prohlídku zkrátí,“ prohodím. „Nerada bych, abychom tady uvízli.“

Ethan souhlasně pokývá hlavou. „Upřímně, chtěl jsem něco trochu na samotě, ale tohle je šílený. Vždyť to vypadá, jako že tu dávají…“

Jeho hlas zmlkne v půlce věty. Mohu se jen dohadovat, že se chystal poznamenat něco o kraji, kde lišky dávají dobrou noc. Než ale ze sebe stihl ta slova vysoukat, spadla mu brada. Protože před našimi zraky se konečně vynořil ten dům.

A je neskutečný.

V popisu na Judyině webovce stálo, že se jedná o dvoupatrovou stavbu s podkrovím, ta slova ovšem ani zdaleka rozlehlou nemovitost nevystihují. Stropy musí být nezvykle vysoké, jelikož strmá sedlová střecha obtížená sněhem jako by se přímo dotýkala oblohy. Boční zdi domu lemují okna završená lomenými oblouky, jež mu dodávají spíš vzhled katedrály než běžného lidského obydlí. Ethan vypadá, že se mu snad každou chvíli vykloubí čelist.

„Prokrista,“ vydechne. „Dovedeš si představit, jaké to musí být bydlet v něčem takovém?“

Sice svého manžela znám teprve něco málo přes rok, ale ten výraz v jeho obličeji je mi povědomý. Nejedná se o řečnickou otázku. On by tady opravdu chtěl bydlet. Vláčeli jsme chudinku Judy sem a tam po půlce Westchesteru a Long Islandu, protože žádný dům, který nám ukázala, neodpovídal představě, jakou nosil Ethan v hlavě. Zato teď…

„Líbí se ti?“ zeptám se.

„Tobě snad nepřipadá úžasný? Jenom se na něho pořádně koukni!“

Otevřu pusu, užuž připravená vyslovit souhlas. Dům je nepopiratelně nádherný. Je obrovský, elegantní a odlehlý – má přesně ty vlastnosti, po kterých jsme pátrali. Dokonalý domov, který bychom mohli zaplnit dětmi, což je náš zásadní cíl. Ráda bych Ethanovi řekla, že jsem se do toho domu zamilovala stejně jako on. Že jen co dorazí Judy, měli bychom jí okamžitě předložit nabídku.

Jenže se k tomu nedokážu přinutit.

Protože jak tak hledím na to rozlehlé obydlí, najednou se mi zvedne žaludek. Je to natolik intenzivní, až si musím zakrýt ústa a párkrát se zhluboka nadechnout, aby můj oběd neskončil na drahém čalounění BMW. Něco takového jsem nikdy dřív nepocítila. U žádného z těch desítek prázdných domů, které jsme prohlédli za posledních pár měsíců. Nikdy jsem nezažila tak nepříjemnou předtuchu.

V tomhle domě se přihodilo něco hrozného.

„Ale do háje,“ zakleje Ethan.

Rozechvěle se nadechnu, abych potlačila další vlnu nevolnosti. Teprve tehdy mi dojde, že jsme zastavili. Přední kola se odhodlaně protáčejí, ale je jim to málo platné. Vůz uvízl.

„Cesty jsou děsně kluzké,“ řekne Ethan. „Kola vůbec netáhnou.“

Ovinu si ruce kolem těla a zachvěju se, i když topení jede naplno. „Co budeme dělat?“

„No…“ Natáhne ruku a otře z čelního skla část sražených kapek vody. „K domu to máme jenom kousek. Můžeme tam dojít pěšky.“

Jemu se to řekne. On nemá na nohou boty od Manola Blahnika.

„Navíc to vypadá, že Judy už dorazila,“ dodá.

„Fakticky? Nikde nevidím její auto.“

„Ani já, ale svítí se tam. Nejspíš s ním zajela do garáže.“

Zamžourám přes zamlžené čelní sklo na dům. Když se podívám pořádně, zjistím, že v jednom z oken v poschodí skutečně září osamělé světlo. Je to zvláštní. Kdyby se realitní makléř chystal předvádět dům, nerozsvítil by spíš dole? Celé přízemí je však ponořené do tmy. Svítí se jen v tom jediném pokoji nahoře.

Znovu se zachvěju.

„Tak pojď,“ pobídne mě Ethan. „Uvnitř nám bude líp. Nemůžeme přece strávit v autě celou noc. Dojde nám benzín a umrzneme tu.“

To není příliš lákavá představa. Začínám mít celé té naší výpravy plné zuby. Co mě to vůbec napadlo sem jezdit? Jenže Ethan je z tohohle domu tak nadšený. Třeba to nakonec vážně vyjde.

„Tak dobře,“ souhlasím. „Pojďme.“

dva

Proboha, tady je ale kosa.

Jen co otevřu dveře na své straně BMW, hluboce zalituju, že jsem souhlasila s nápadem jít k domu pěšky. Mám na sobě vlněný kabát od Ralpha Laurena, který sahá až ke kolenům, ale stejně dobře jsem se mohla zahalit do archu papíru, protože vítr mi proniká až do morku kostí, i když si přetáhnu přes hlavu kapuci.

Nejhůř jsou na tom ale moje nohy. Vzala jsem si kožené kozačky, jenže to rozhodně nejsou boty do sněhu, jestli chápete, co tím myslím. Přidávají mi velice žádoucích osm centimetrů výšky a v kombinaci s úzkými modrými džínami vypadají úchvatně, bohužel ale ani v nejmenším neochrání mé nohy před těmi třiceti čísly sněhu, které je obklopují.

Proč, bože, proč jsem si koupila elegantní kozačky, které zcela postrádají schopnost plnit běžnou funkci bot? Momentálně začínám hluboce litovat snad veškerých svých životních rozhodnutí. Máma mi vždycky říkala, abych nevycházela z domu v obuvi, ve které nedokážu ujít aspoň kilometr.

„Jsi v pořádku, Tricio?“ zeptá se Ethan. „Doufám, že ti není zima?“

Nakrčí čelo, vyvedený z míry mými drkotajícími zuby a rty, jež pozvolna začínají modrat. Sám má na sobě černou lyžařskou bundu, kterou si koupil minulý měsíc, a i když mu nevidím na nohy, jsem si téměř jistá, že jeho boty jsou mohutné a teplé. Nejradši bych ho zaškrtila, že mě k tomuhle donutil, jenže to bych musela vytáhnout ruce z hlubokých kapes, což by mělo nejspíš za následek omrzliny, protože na rozdíl od něj nemám rukavice. Musím přiznat, že můj muž se na tuhle výpravu připravil o poznání lépe než já.

„Je mi kapku zima,“ připustím. „Nevzala jsem si sněhule.“

Ethan zalétne pohledem k vlastním botám a pak zpátky ke mně. Po chvilkovém zvažování se přebrodí sněhem kolem auta a přidřepne vedle mě. „Tak jo, hupsni mi na záda.“

Zapomeňte na všechno, co jsem říkala. Svého manžela miluju. Naprosto a bezpodmínečně.

Odnese mě na zádech zbytek cesty kolem cedule NA PRODEJ, zaražené v zasněženém trávníku, až k vchodovým dveřím. Na verandě, která je před sněhem z valné části chráněná, mě opatrně postaví zpátky na zem. Setřese si z navlhlých blond vlasů sněhové vločky a prudkým mrkáním se zbaví vodních kapiček z řas.

„Díky,“ usměju se na něj, zmámená láskou ke svému silnému, pohlednému manželovi. „Jsi můj hrdina.“

„Bylo mi potěšením.“ A ještě se ukloní. Já snad omdlím. Zbožňuju tuhle líbánkovou fázi našeho manželství.

Ethan si stáhne vlněné rukavice a zmáčkne domovní zvonek. Domem se rozezní zvonění, nicméně ani po několika minutách čekání neuslyšíme blížící se kroky člověka, který by nám šel otevřít.

Taky je dost divné, že v přízemí vládne naprostá tma. Oba jsme předtím zahlédli světlo v poschodí a usoudili jsme, že je někdo doma. Předpokládali jsme, že je to Judy. Kdyby se ale Judy opravdu nacházela uvnitř, nejspíš by byla dole, ne? Proč by courala do pokojů v poschodí? Jenže v přízemí panuje hrobové ticho.

„Možná jsou doma majitelé,“ nadhodí Ethan. Natahuje krk a snaží se dohlédnout do horního patra vysokého sídla.

„Možná…“

Jenže je tady ještě jedna zvláštní věc. Na pozemku nestojí žádné auto. Nebo tu aspoň žádné nevidím. V takové fujavici by majitel svůj vůz pochopitelně nejspíš schoval do garáže. Na druhou stranu ale není pravděpodobné, že by v garáži parkovala Judy, takže fakt, že její auto není nikde na dohled, dokazuje, že sem ještě nedorazila.

Ethan znovu stiskne zvonek a já mezitím vytáhnu z kabelky mobil. „Nemám tu od Judy žádnou zprávu,“ ohlásím. „Jenže signál se mi ztratil už před minimálně dvaceti minutami, takže je možné, že se teď s námi snaží spojit.“

Manžel vyloví z kapsy vlastní telefon a zamračí se na displej. „Taky nemám signál.“

Zevnitř je pořád slyšet jen ticho. Ethan přejde k oknu vedle dveří, zastíní si rukou oči a nakukuje dovnitř. Zavrtí hlavou.

„V přízemí rozhodně nikdo není. Popravdě si myslím, že dům je úplně prázdný.“ Pokrčí rameny. „Třeba zapomněla Judy nahoře zhasnout, když tu byla naposledy.“

To mi k ní nesedí. Judy Teitelbaumová je dokonalá profesionálka. Dělala prohlídky domů ještě dřív, než jsem se narodila, a každé místo, které nám ukázala, bylo dokonale vypulírované. Ona ty baráky snad drhla vlastníma rukama. Pokaždé když do některého z nich vkročím, bojím se čehokoli byť jen dotknout. Kdybych odložila sklenici jinam než na tácek, nejspíš bych Judy způsobila infarkt. Takže ne, nemyslím si, že by odešla, aniž by zkontrolovala, že je všude zhasnuto. Ať si ale lámu hlavu, jak chci, žádné jiné vysvětlení mě nenapadá.

Ethan se zatahá za límec péřové bundy, zatímco já se choulím do svého kabátu ve snaze aspoň trochu se zahřát. „Nějak nevím co teď. Judy tady evidentně není.“

Frustrovaně si povzdychnu. „Boží. Tak co budeme dělat?“

„Vydrž.“ Pohledem sklouzne k rohožce u našich nohou – ozdobně vyvedené slovo Vítejte je zčásti zaváté sněhem. „Možná je tu někde náhradní klíč.“

Pod rohožkou žádný nenajdeme – to by bylo až příliš okaté –, ovšem po důkladnějším pátrání ho objevíme ukrytý pod květináčem kousek od dveří. Když uchopím klíč do dlaně, je ledově studený a trochu vlhký.

„Takže…“ Obrátím se k Ethanovi a povytáhnu obočí. „Můžeme jít dovnitř i bez ní? Myslíš, že by jí to nevadilo?“

„Lepší řešení mě nenapadá. Kdo ví, jak dlouho jí bude trvat, než sem dorazí, a venku mrzne.“ Ochranitelsky mě obejme rukou kolem ramen. „Nechci, abys ještě chytila zápal plic.“

Má pravdu. Bez mobilního signálu a vzhledem k tomu, že naše auto postupně mizí pod sněhovými závějemi, potřebujeme nějaký úkryt. V domě aspoň budeme v bezpečí.

Vsunu klíč do zámku a uslyším cvaknutí. Uchopím do dlaně dveřní kouli, která je na dotyk chladná jako led. Pokusím se s ní otočit, jenže dveře se ani nehnou. Zatraceně. Zadívám se na klíč vklíněný do zámku. „Myslíš, že je zevnitř zástrčka?“

„Pusť mě k tomu.“

Udělám Ethanovi místo u dveří. Trochu klíčem zalomcuje a znovu zkusí dveřní kouli. Nic. Maličko poodstoupí, ještě jednou ji pevně sevře a plnou vahou se do těžkých dřevěných dveří opře. Ty se s hlasitým zaskřípěním otevřou.

„Tys to zvládl!“ Můj hrdina. Já snad omdlím.

Uvnitř domu panuje hluboká tma. Ethan stiskne vypínač na zdi a mně se v první chvíli sevře žaludek, protože se nic neděje. Pak ale světla nad našimi hlavami párkrát zablikají a postupně ožijí. Takže elektřina díkybohu funguje. Osvětlení za moc nestojí – několik žárovek je nejspíš prasklých –, ale stačí, abychom před sebou spatřili rozlehlý obývací pokoj.

A mně úžasem spadne brada.

Tak především, obývací pokoj je vážně obrovský, a jelikož je součástí otevřeného prostoru, zdá se ještě větší. Po těch několika letech přežívání v bytech na Manhattanu nám skoro každý dům připadá velikánský. Tohle jsou ovšem rozměry muzeální úrovně. Letištní úrovně. Dojem rozlehlosti všech těch čtverečních metrů ještě umocňují vysoké stropy.

„Kristepane,“ vydechne Ethan. „Ten barák je neuvěřitelný. Vypadá jako katedrála.“

„To teda jo.“

„A přitom je požadovaná cena tak nízká. Od pohledu by měl takový dům stát čtyřikrát tolik.“

I když přikývnu na souhlas, zaplaví mě další vlna nevolnosti. V tomhle domě se stalo něco hrozného.

„Možná je tu plíseň,“ podotkne zamyšleně. „Nebo jsou narušené základy. Musíme to tu nechat prohlídnout nějakým opravdu zkušeným odborníkem, než cokoli podepíšeme.“

Odpovědi se raději zdržím. Přece mu neprozradím, že ve skrytu duše doufám, že je ten barák prolezlý plísní nebo že se drolí základy nebo že existuje nějaký jiný důvod, proč bych mohla tomuhle bydlení říct ne, aniž bych z toho vyšla jako pošahaná ženská, která odmítá koupit dům, do něhož se její manžel zamiloval, jenom proto, že z něj má špatný pocit.

Ještě něco je na tomhle domě divného.

Je kompletně zařízený. V obývacím pokoji stojí modulová pohovka, dvousedačka, konferenční stolek a několik knihoven přetékajících svazky. Přistoupím k nádherné pohovce z hnědé kůže a přejedu prstem po polštáři. Kůže je na dotyk tuhá, jako by ty polštáře nikdo nepoužil celou věčnost, a prst mám celý černý. Prach – musel se tu hromadit léta.

Některé z domů, jež jsme si prohlíželi, byly zařízené, protože v nich majitelé stále žili, ale ty vypadaly obydleně. Tenhle dům ne. Každičký kus nábytku v pokoji pokrývá tlustá vrstva prachu. A rozhodně nejde o typ nábytku, který by člověk při stěhování nechal na místě. Cena kožené pohovky bude nepochybně pěticiferná. A kdo by opustil všechny svoje knížky?

Podlaha taky vypadá zaprášeně, jako by tudy už dlouho nikdo neprošel. Když zvednu hlavu, všimnu si hustých pavučin ve všech koutech obývacího pokoje. V duchu úplně vidím, jak se ti pavouci kradou po svých sítích a čekají, kdy do mě budou moci zatnout své drápky.

Další důkaz, že tu Judy vůbec nebyla. Ta by rozhodně nenechala dům takhle zaprášený. A pavučiny? Ani náhodou. Něco takového přímo odporuje jejímu náboženskému přesvědčení.

Otočím se k Ethanovi, abych ho na to upozornila, ale jeho zaujalo něco jiného. Nad krbovou římsou visí obrovitý ženský portrét a můj manžel na něj upřeně hledí s podivně temným výrazem v obličeji.

„Haló,“ zavolám na něj. „Co se děje?“

Jeho světlé řasy se zatřepotají. Zřejmě ho překvapilo, že najednou stojím vedle něj, jako by dočista zapomněl, že tu jsem. „Ach. Ehm, nic. Jenom, že… Kdo myslíš, že to je?“

Sleduju směr jeho pohledu až k portrétu. Je vážně obrovský – přímo gigantický. A žena zachycená na tom obraze je fascinující – lepší výraz mě nenapadá. Je to ten typ ženy, kterou když potkáte na ulici, tak se zastavíte, a ještě se za ní ohlédnete. Vypadá na pětatřicet a má zcela rovné vlasy spadající těsně pod ramena. Na první pohled bych je označila za kaštanové, když však trochu nakloním hlavu, naberou zářivě červený nádech. Její pleť je bledá a bez nejmenší vady, ale předpokládám, že na obrazu má nádhernou pleť každý. Snad nejpozoruhodnějším jejím rysem jsou živé zelené oči. Většina lidí má v takových očích drobné hnědé či namodralé flíčky, ty její se ale vyznačují tak intenzivním odstínem zelené, až mám pocit, že snad z toho plátna vyskočí.

„Možná to je předchozí majitelka domu?“ nadhodím.

Ethanovy rty se zkroutí v úsměšku. „Jak moc musí být člověk nadutý a posedlý sám sebou, aby si vystavil nad krbem vlastní obří podobiznu?“

„Chceš snad říct, že si nepřeješ, abych si na zeď v našem novém domě pověsila svůj obří portrét?“ popíchnu ho.

Ethan mě obdaří sarkastickým úsměvem. Ten obraz ho něčím vyvedl z míry, jenže se nezdá, že by se mi o tom chystal říct.

Pomalu se přesunu ke knihovně poblíž krbu, pořád v tom vlněném kabátě, protože je tu příliš velká zima, abych si ho sundala. Dřív tady musel žít zapálený čtenář, protože po celém pokoji stojí množství knihoven a všechny divže nepraskají ve švech. Přelétnu pohledem několik titulů na policích pro případ, že tady nakonec na nějakou dobu zkysneme a já se budu potřebovat něčím zabavit. Celou jednu polici plní svazky se zcela totožným názvem.

Anatomie strachu.

Po zádech mi přejede lehké zamrazení, až si musím přivinout kabát těsněji k hrudi. Vytáhnu z police jeden z těch svazků v pevné vazbě, který pokrývá vrstva prachu stejně jako všechno ostatní v tomhle domě. Anatomie strachu od MUDr. Adrienne Haleové, Ph.D. A na obálce je obrázek nože, z něhož skapává krev. Boží. Přesně na tohle toužím právě v tuhle chvíli koukat.

Když knihu otočím, na zadní straně přebalu spatřím pár vybraných citací známých autorů a odborníků, kteří publikaci vychvalují, a v levém spodním rohu fotografii autorky. Je to ta samá podobizna, jež visí nad krbovou římsou.

„Ethane,“ řeknu, „podívej na tohle.“

Odtrhne oči od portrétu a přijde za mnou ke knihovně. Nakoukne mi přes rameno na fotografii na zadní straně přebalu. „Adrienne Haleová,“ přečte nahlas. „Není to ta zavražděná cvokařka?“

Má pravdu. Před třemi lety plnilo zmizení doktorky Adrienne Haleové přední stránky všech novin. Tím spíš, že k němu došlo krátce po vydání její populárně-naučné psychologické knihy, která se držela na seznamu bestsellerů New York Times skoro rok, z toho několik měsíců okupovala první příčku. Snad každý člověk v zemi tu knihu četl, a to včetně mé maličkosti. Obrovský úspěch byl pochopitelně zapříčiněný do značné míry tím, že příběh o autorčině zmizení vyvolal takovou senzaci.

„Zmizelá,“ opravím Ethana. „Pokud vím, její tělo nikdy nenašli.“

Sebere mi svazek z rukou a začne listovat stránkami. „Já bych se vsadil, že ji nakonec našli. Moře ji někde vyplavilo.“

„Možná.“ Adrienne Haleová vypadla z mediálního kolotoče minimálně před dvěma lety, zhruba ve stejné době jako její publikace z žebříčků nejprodávanějších knih. „Četl jsi to, ne?“

Zavrtí hlavou, aniž by odtrhl zrak od stránek. „Nesnáším tyhle populárně-naučný psychologický bláboly.“

„Ale tohle bylo vážně dobré.“ Zabodnu prst do otevřené knihy v jeho rukách. „Celé to pojednává o jejích pacientech. Popisuje tam, jakými příšernostmi si prošli a jak se s nimi vyrovnali.“

„Chápu, ale přesto nezájem.“ Odloží knihu namátkou na jednu polici, jako by ho najednou začala nudit. Ethan není moc velký čtenář. „Zabil ji její přítel, jestli se nepletu? Tohle si pamatuju. Byl to nějaký technik nebo tak něco.“

„Obvinili ho, ale ve vězení myslím neskončil.“

„I tak to nejspíš udělal.“

„Nejspíš.“ Přikývnu. „Po světě běhá spousta nebezpečných lidí.“

Chytí mě za ruku a přitáhne si mě k sobě, až ucítím na tváři jeho horký dech. „Nejsi ráda, že jsem tě před všemi těmi lumpy zachránil?“

Zakoulím očima, ale není tak úplně vedle. V minulosti jsem opravdu s pár lumpy chodila. S nikým, kdo by měl natolik vražedné sklony jako přítel doktorky Haleové, ale jeden mě kdysi podváděl s mojí nejlepší kámoškou. Bylo to hotové klišé. Na druhou stranu Ethan je mi celou tu dobu, co jsme spolu, naprosto věrný. Nikdy se ani nepodívá na jinou ženu, i když ony po něm pokukují neustále.

„Takže ty myslíš, že tenhle dům patřil jí?“ zeptám se. „Teda doktorce Adrienne Haleové?“

„Pravděpodobně.“ Znovu vzhlédne k tomu portrétu. „Buď té doktorce, nebo někomu, kdo jí byl nebezpečně posedlý.“

I když mám na sobě kabát, zamrazí mě. Promnu si paže, abych se trochu zahřála. Jestli tu máme zůstat delší dobu, asi bychom měli zjistit, jak zapnout topení. Ethan je na tyhle věci machr. „Tobě by nevadilo bydlet v domě po mrtvé ženě?“

„Ani ne.“ Pokrčí rameny. „Všichni přece dřív nebo později umřeme. Pokud si nekoupíme zbrusu nový dům, je prakticky jisté, že někdo z jeho dřívějších obyvatel zemřel. Takže o co jde?“

Další ze zábavných nových faktů, které jsem se o svém manželovi za těch šest měsíců dozvěděla: postrádá spirituální stránku.

Očima bloudím po knihovně, až spočinu pohledem na svazku, který Ethan nedbale odložil na polici. Z jakéhosi důvodu mám pocit, že by se Adrienne Haleové nelíbilo, že jí tady dělá binec – jako by narušoval energii domu. Seberu knihu a vrátím ji zpátky na místo, kde byla předtím. Snad jsem tím doktorčina ducha dočasně usmířila, ačkoli její vrah stále pobíhá po svobodě.

V žaludku mi trapně zakručí. „Kdy myslíš, že sem Judy dorazí? Mám hlad jako vlk.“

„Netuším.“ Podívá se na svoje rolexky. „Zajdu se podívat, jestli v garáži nestojí její auto.“

Zatímco Ethan odejde hledat dveře do garáže, padne mi zrak na dřevěnou podlahu pod mýma nohama. Je tak špinavá, že bych opravdu váhala tudy projít bosky – skoro určitě bych skončila s chodidly jako uhel. Když si teď ale v poblikávajícím světle žárovek nad hlavou podlahu prohlížím, všimnu si narušené vrstvy prachu poblíž knihovny. Vypadá to skoro jako…

Otisk boty.

Přikradu se blíž, abych si to očima mžourajícíma v slabém osvětlení prohlédla pořádně. Stále to vypadá na šlépěj. Stoupnu si vedle otisku – ten, kdo jej tu zanechal, měl nohu o dost větší než já. Mohl by to být Ethan? Velikost by odpovídala, ale nevšimla jsem si, že by postával tady.

„Garáž je prázdná.“ Ethan se vynoří ze dveří poblíž kuchyně a setřepává z ramene jakousi pavučinu. „Judy tady není.“

Zachvěju se, i když jsem si ještě nesundala kabát. „Hele, pojď se podívat na tohle.“

Ethan ke mně přistoupí a já si v tu chvíli všimnu, že oba zanecháváme stopy všude, kudy projdeme. „Co je? Něco se stalo?“

„Je tohle otisk boty?“

Zaostří pohled na narušenou vrstvu prachu na podlaze. „Možná?“

„A kdo ho tady podle tebe mohl nechat?“

„Co já vím. Judy?“

Povytáhnu obočí. „Myslíš, že Judy nosí pánské boty čtyřiačtyřicítky?“

Ethan si povzdychne a já bych v tu chvíli přísahala, že jsem v chladném vzduchu obývacího pokoje zahlédla obláček jeho dechu. „Tak si zřejmě ten dům prohlížel ještě někdo jiný.“

Až na to, že Judy by rozhodně nepředváděla takhle zaprášený dům. Očima pátrám po podlaze, žádné další stejně výrazné stopy však nikde nevidím. „Kdy myslíš, že se sem Judy dostane?“

Zamračí se. „Nevím, jestli se sem vůbec dostane, Tricio.“

„Přece by nás nevypekla, určitě by dala vědět, že nedorazí.“

„Jasně, jenomže vypukla ta sněhová bouře. Sami jsme se sem dostali jen taktak a sněží čím dál tím víc. Na rovinu, bylo od ní nezodpovědné naplánovat prohlídku na dnešní večer.“

„Takže…“ začnu si okusovat koneček nehtu na palci, „myslíš, že jsme tady uvízli? Že tu budeme muset zůstat přes noc?“

Oba současně se ohlédneme a zadíváme z panoramatického okna. Sníh padá stále hustěji. Jako by se z oblohy snášela bílá zeď. Naše auto už je nejspíš pohřbené pod závějemi, a to si ani předtím na kluzkém povrchu nevedlo bůhvíjak dobře.

„Asi to tak dopadne,“ řekne Ethan. „Ale neboj. Vždyť se tady rozhlédni – vsadím se, že v kuchyni najdeme nějaké zásoby jídla. A i kdyby ne, vozíme přece v kufru ten balíček první pomoci, co jsi nachystala. Není v něm náhodou halda energetických tyčinek?“

„Myslím… Myslím, že jo.“

„Tak pojďme najít něco k jídlu.“

Ethan vyrazí odhodlaně ke kuchyni. Připadá mi neuvěřitelné, že si nedělá ani nejmenší starosti, ačkoli jsme polapení v pasti tohohle neznámého domu plného pavučin a děsivých šlépějí. Takový už ale zkrátka Ethan je. Vždycky plný sebedůvěry. Tohle na něm miluju.

A tak následuju svého novomanžela do kuchyně. Celou dobu ze sebe ale nedokážu setřást děsivý pocit, že mě ty zelené oči z portrétu nad krbovou římsou pozorují.

tři

Adrienne

Před několika lety

Paige tlumeně zakleje, když klopýtne o uvolněnou cihlu na chodníčku vedoucím ke dveřím mého domu. Pozoruju ji přes okno a přemýšlím, jestli bych neměla někomu zavolat, aby tu cihlu ještě tenhle týden usadil zpátky na místo. Nechci, aby o ni někdo zakopl, spadl, vymknul si kotník a já za to pak nesla odpovědnost. Tedy minimálně po právní stránce. Pokud Paige upadne, bude to čistě její vlastní vinou. Její chůze by se vyznačovala daleko větší stabilitou, kdyby v pravé ruce nesvírala manilovou obálku, levou neskrolovala v mobilu a do toho nevrávorala na osmicentimetrových podpatcích.

Paige je mojí literární agentkou už pět let a já ji za tu dobu snad ještě neviděla bez mobilu v ruce. Je dost dobře možné, že jí zarostl do dlaně. Přísahala bych, že když jsem jí jednou volala, slyšela jsem v pozadí tekoucí sprchu. A jindy zase spláchnutí toalety. Při osobním hovoru občas vzhlédne od displeje a podívá se mi do očí, pokaždé ale jen krátce.

Paige si zastrčí obálku do podpaží, aby mohla stisknout zvonek. Zbytečně, jelikož jsem trajektorii jejího audi na své příjezdové cestě celou dobu monitorovala, jenže to ona neví. Zvonění se nese celým domem, já si však dám na čas, než vykročím k vchodovým dveřím. Paige možná spěchá, ale já ne. Mám volné celé dopoledne, první pacient dorazí až později.

Když otevřu dveře, Paige má oči přilepené na displeji. Její obvykle úzkostlivě načesané melírované vlasy jsou po jízdě trochu rozčepýřené, jinak ale vypadá v černých hedvábných šatech a lodičkách na jehlových podpatcích dokonale.

„Adrienne!“ Po agentčině tváři se rozlije úsměv, jakmile mě spatří, telefon však neodloží ani na okamžik. „Jak se máte?“

Jak se máte? Tři nejzbytečnější slůvka v komunikačním vesmíru. Nikdo, kdo tuhle otázku položí, netouží slyšet upřímnou odpověď. A žádný odpovídající nikdy neřekne pravdu. „Dobře, Paige.“

Na moment se zarazí, zřejmě čeká, že jí tu zdvořilost oplatím. Když jí dojde, že se k ničemu takovému nechystám, zlehka zamává telefonem v levé ruce. „Promiňte, že jdu pozdě. Vypadlo mi GPS v mobilu. Máte tady příšerný signál.“

„Jistě,“ přitakám soucitně. „To ano.“

„Díky.“

Ví dobře, že nejsem vdaná. Že nemám děti. A že moji rodiče jsou už dávno po smrti. „Jo. Sama.“