Hana Whitton

JAK SI PO ANGLICKU UČESAT TRÁVNÍK

Copyright © Hana Whitton, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5775-3

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola první

Domov jménem Kingston

„Tak hejbněte sebou, Rusty!“ Hlasitá výzva řidiče městského autobusu Kevina, který dvakrát v týdnu fungoval jako spoj mezi naší vískou Kingston a nedalekým městečkem Faringdon, mě jednoznačně přesvědčila, že se nenacházím v pražských Vysočanech, o nichž se mi právě zdálo. Možná proto, že jsem se obvykle jezdívala před Vánoci do Prahy podívat. A vzpomínky na nedávnou cestu doznívaly i nyní, přestože už jsem byla týden, ten první v novém roce, zpátky v Kingstonu. Do této malé vísky kousek od Oxfordu jsem se odstěhovala se svým anglickým manželem Williamem.

To vytržení ze spánku, který bývá k ránu nejsladší, zejména když člověk do tří do rána u počítače doháněl odevzdání překladu, jsem však Kevinovi odpustila. A to i navzdory tomu, že je doprovodil opakovaným ryčným zatroubením. Věděla jsem, že z okna naší ložnice se mi vzápětí jistě naskytne neskutečná podívaná na dění v sousedství – obvykle se o ni postarali naši dva excentričtí staromládenečtí sousedi Rusty a Speedy. Těchto přezdívek se jim v Kingstonu dostalo podle nepřehlédnutelných charakterových rysů – Rusty, což by se dalo volně přeložit jako Zrezivělý železňák, byl věčně nabručený a skoupý na slovo, i když to byl ve skutečnosti dobrák. A Speedy, ve volném překladu Blesk, se obvykle řítil na kole Kingstonem rychlostí, která by dosahovala minusových hodnot, pokud by to vůbec bylo možné.

William už vstal, a do ložnice tak zezdola doléhaly příjemně povědomé zvuky připravované snídaně – pocinkávání šálků, misek a talířků a cvaknutí topinek, které právě vyskočily z opékače.

Vyklouzla jsem zpod přikrývky a zamířila k oknu. Zahlédnout ty dva, Rustyho a Speedyho, byla vždycky taškařice k popukání, ale v takhle ranní hodinu šlo o výjimečnou událost.

Ke zmiňovaným nevšedním rysům obou bratrů patřil i poněkud odlišný životní rytmus – den pro ně začínal po čtvrté odpoledne a maximální aktivity dosahovali po půlnoci. Spát chodili obvykle až ráno, a proto po poledni dlouho vyspávali.

V prvních týdnech poté, co jsme se nastěhovali do Kingstonu, mě svým přehozeným denním cyklem několikrát pořádně vyděsili. Doháněla jsem totiž do noci práci v kanceláři, hezkém domku na konci naší zahrady, který byl jedním z důvodů, proč jsme kingstonskou nemovitost koupili – William v té době působil v Oxfordu a často musel na dlouhé služební cesty, takže pro mě bylo výhodné pracovat z domova a dávat přitom do pořádku dům a zahradu zanedbané předchozími majiteli.

Když jsem se pak ztichlou noční zahradou vracela ze své noční směny, ozvalo se obvykle zpoza plotu: „Nazdáár, sousedko!“ A Rusty, s kulichem, ve kterém podle Williamova názoru jistě i spal, na mě vesele mával zpod šňůry na prádlo, na níž se už asi čtrnáct dní bělalo jejich pár svršků.

Porozhrnula jsem závěsy. Nemýlila jsem se – podívaná, která se mi naskytla, mé očekávání skutečně nezklamala.

Rusty se vyhrnul na namrzlý cementový chodníček poprášený sněhem, který napadl v noci. Jeho oblečení však povětrnostním podmínkám příliš neodpovídalo. Měl na sobě krátké kalhoty a ústupek zimnímu počasí učinil pouze v tom, že se navlékl do prošívané bundy, která rozhodně pamatovala lepší časy. Hlavu mu samozřejmě zdobil neodmyslitelný kulich naražený do čela, věrný druh, který ho provázel v zimě i v létě a bez něhož Rusty nedal ani ránu.

Snad nikdo v Kingstonu nezapomene na den, kdy Rusty v návalu ne neobvyklé roztržitosti zapomněl svou umolousanou pokrývku hlavy v jednom z autobusů, jimiž cestoval po okolních vesnicích. Trasy, které si k podobným výletům volil, byly z nepochopitelných důvodů neskutečně složité, takže mu i krátká cesta do nedalekého Mooru, trvající pěšky pouhou půlhodinku, zabrala celé dopoledne. Dohledat potom ztracený kulich v tomto složitém dopravním labyrintu rozhodně nebylo snadné. Do pátrání se však nakonec po boku řidičů autobusů zapojili také Kingstonští, neschopni přihlížet Rustyho abstinenčnímu utrpení. Kulich se našel až vpodvečer a šťastný Rusty se od něj už nikdy neodloučil.

Nyní si uvědomil, že by se měl vrátit a zavřít dveře, které dosud zely dokořán. Odhodlaně si přehodil objemnou nákupní tašku s veselým květinovým vzorem do druhé ruky a opatrně vykročil po kluzkém chodníčku zpátky k domu.

Přibouchnout dveře však nebyl zdaleka snadný úkon, protože Rusty se Speedym měli ke své nemovitosti velice uvolněný vztah. Podle jejich mínění byla na světě spousta jiných, mnohem zajímavějších věcí, než jsou opravy domu, a v důsledku toho se jejich životem jako ona pověstná červená nit táhla celá řada nemilých problémů, k nimž patřily i věčně nedoléhající dveře. V zimě nabobtnaly vlhkostí, jíž se v Anglii toto obvykle deštivé roční období vyznačuje, takže dovřít je byl výkon nad lidské síly.

„Mrcho!“ utrhl se na dveře neurvale, když se mu je ani na třetí pokus nepodařilo zavřít.

„No tak, Rusty, hoďte sebou konečně!“ křikl na něj znovu Kevin nakvašeně a doprovodil svou výzvu dalším zatroubením. „Už takhle jsem kvůli vám nabral zpoždění!“

Rusty se vyděsil, že minibus odjede bez něho, a vložil proto do přibouchnutí dveří veškerou sílu. Vypadalo to, jako by se sousední dům otřásl v základech, a pár okenních tabulek v něm přitom nesouhlasně zařinčelo. Rustymu se však dveře konečně podařilo zaklapnout a zdálo se, že přitom ani nevzbudil spícího Speedyho, vyčerpaného celonočním sledováním televize.

Vesnický pendl, který doplňoval pravidelnou autobusovou linku do Oxfordu, se nebezpečně zhoupl, když se do něj Rusty se supěním vyšplhal. Usadil se u okénka a z kapsy vytáhl jednu z mnoha čokoládových tyčinek, které tvořily jeho denní chléb.

Tiše jsem se pro sebe zasmála, když jsem tu scénku sledovala.

Bylo mi jasné, že teď už neusnu, a tak jsem se vydala dolů do kuchyně za Williamem. První dny nového roku navíc začaly razantním pracovním tempem, a tak na lenošení stejně nebyl čas.

—

Pochrupávání oblázků, kterými byla vysypaná cestička klikatící se zahradou od našeho domu ke kanceláři, mi jako vždy ohlásilo příchod návštěvníka. William to být nemohl, protože měl dnes odpoledne v Oxfordu přednášku. Po letech práce v nakladatelství nyní přednášel na univerzitě, což byla zajímavá změna.

Vykoukla jsem zvědavě ze dveří.

Ke kanceláři se blížil kurýr. Byl to jako obvykle Josh, vytáhlý mladík, který nám zásilky doručoval pravidelně. Dneska netřímal pouze několik důležitě vyhlížejících obálek, ale vlekl také objemný pytel opatřený visačkou Česká pošta.

Při pohledu na ta dvě slůvka mě zahřálo u srdce. Přišly mi knížky z mého českého domova! Bylo sice příjemné mít domovy dva, jeden v Kingstonu a jeden v Praze, ovšem potíž byla v tom, že se mi obvykle stýskalo právě po tom, ve kterém jsem zrovna nebyla.

„Děkuju vám, Joshi!“ vítala jsem kurýra a vyšla mu vstříc, abych mu od těch břemen odpomohla. „Ale ten balík s knížkami jste měl nechat u domu. Musí vážit metrák!“

„To je v pořádku! Žádný problém!“ zazubil se na mě.

U Joshe jsme to měli dobré, protože jsme mu, stejně jako našemu pošťákovi Olliemu, každé Vánoce chystali dárek sestávající z vánočního pudinku nebo oblíbených čokoládových bonbonů.

Josh složil pytel s knihami přede dveřmi kanceláře, pak mi předal poštu a přístroj k elektronickému podpisu. Zatímco jsem se podepisovala, rozhlížel se po zahradě.

„Koukám, že vám už vykvetly sněženky,“ pochválil mé zahradnické snažení. Překvapilo mě to, protože od mladíka jeho věku by člověk zájem o hortikulturu zrovna nečekal. Josh ovšem moc dobře věděl, na jaké téma s vesničankami pohovořit.

„Však jsem jim také doslova podlézala!“ zasmála jsem se.

Byla to pravda. První rok poté, co jsme se do Kingstonu nastěhovali, nás předjaří přivítalo bělostnými koberci sněženek, které kvetly naprosto všude – na okrajích příkopů, pod křovisky u cesty, na kdejaké stráni a na mezi. Jen v naší zahradě ne. A to i přesto, že se tam jinak uchytilo a zazelenalo naprosto všechno, co jsme tam zasadili.

„Kupte si cibulky v Mooru,“ poradila mi Muriel, která bydlela kousek od nás. Byla to drobná rtuťovitá osůbka, jíž bylo něco mezi osmdesáti a věčností, a já se s ní záhy spřátelila. Stala se mi zdrojem cenných rad, jak porozumět životu v konzervativní vísce Kingston. „Moorští se totiž na pěstování sněženek specializují, a podařilo se jim dokonce vyšlechtit spoustu různých odrůd.“

Řídila jsem se tedy Murielinou radou a úspěch se nakonec dostavil, jen to trvalo několik let.

Josh se k mému smíchu připojil, pak se se mnou rozloučil a odloudal se zahradou ke své dodávce, kterou zaparkoval před naší brankou.

Odvlekla jsem objemnou zásilku do kanceláře a prošla poštu. Potom jsem se s dopisy adresovanými Williamovi vydala k domu. Bez Williama, mé spřízněné duše, již jsem se potkala až později v životě, se zdál prázdný a ten pocit nezahnal ani hrníček kávy, kterou jsem si v kuchyni uvařila.

Oknem vedoucím z kuchyně na příjezdovou cestu jsem zahlédla, jak se k naší brance přihnala na kole Muriel. Byl to její oblíbený dopravní prostředek – za volantem auta jsme ji nikdy nespatřili a nikdo netušil, zda vůbec vlastní řidičák. Kolo si nechávala pravidelně přestříkat, takže měnilo barvy podle ročních období nebo Murielina rozpoložení.

Zabrzdila, plavně sklouzla ze sedla bicyklu a na okamžik zaváhala, zda vykročit po naší příjezdové cestě. Vyběhla jsem proto rychle z kuchyně, abych jí to rozhodování usnadnila.

Když mě Muriel zahlédla, celá se rozzářila a opatrně opřela kolo o nízký živý plot vedle branky. Svůj obstarožní bicykl opět vylepšila novou barvou.

Tentokrát to byla zlatá metalíza, kterou si pořídila symbolicky na Vánoce.

„Nechcete zajít na šálek čaje?“ navrhla jsem jí.

Muriel zjevně zaváhala, nakonec však zavrtěla hlavou. „Ráda bych,“ přiznala se, „ale musím na vikářství.“

Muriel si mohla dávno užívat více než zasloužené penze, bez práce ji však život nějak netěšil, a tak se vždy nechala na částečný úvazek zaměstnat někde v Kingstonu či jeho přilehlém okolí, tedy všude, kam se mohla dopravit na kole.

Momentálně vypomáhala s administrativou našemu novému vikáři Nicholasovi, který se v Kingstonu usídlil přednedávnem.

„To víte, vikář Nicholas se tu teprve zabydluje a zaučuje, tak mu musím pomáhat,“ pokračovala omluvným tónem a já si při jejích slovech jako vždy uvědomila ten propastný rozdíl mezi anglikánským vikářem a českým farářem. Můj strýc Václav, na jehož nezkolektivizovaném statku jsem strávila valnou část dětství, by si jako pravý katolík o svém faráři nikdy takhle familiárně mluvit nedovolil. Velebný pán pro něj byl nedotknutelná autorita a Murielinu poznámku o zaučování by jistě považoval za neuctivé rouhačství.

„A pak, má ještě spoustu jiných starostí, když se bude brzy ženit,“ dodala Muriel jako další důkaz toho, že její přítomnost na vikářství je navýsost nutná.

Pokud by můj venkovský strýček považoval Murielina slova o výpomoci za rouhačství, její poznámku o vikářově svatbě by jistě označil za naprosto nepřijatelnou. Farář musí přece vždy zůstat svobodný! Představa anglikánského vikáře, který je obvykle obklopený početnou rodinou a přátelsky se druží s vesničany, by pro něj byla absolutně nepochopitelná.

Z Murieliny nenápadně nalíčené tváře jsem vyčetla, že její proslov ještě neskončil. Ráda bych se sice vrátila k práci, hlavně k tomu objemnému vaku s knihami, avšak bylo mi jasné, že tady nelze nic uspěchat. Odměnou za trpělivost mi byla převratná novinka – a neměla být jediná –, o niž se se mnou sousedka posléze podělila.

„Ještě na jedno jsem se vás chtěla zeptat, Hano… Na vás už se určitě taky obrátili, viďte?“ začala Muriel po chvíli od lesa. „Myslím Isoldu s Brucem ze zámku.“ S těmi slovy na mě upřela zvědavý pohled.

Isolda byla vnučka lady Sarah z nedalekého sídla ve Worthu, s níž jsme se s Williamem znali a po léta stýkali. Po babiččině smrti zdědila spolu s bratrem Tristramem nejen zámek, ale také přilehlé pozemky. Tristram se nakonec rozhodl pro život v cizině, a tak veškerá starost o nemalý majetek zůstala na Isoldě.

Bohaté dědictví po babičce byl však danajský dar. Zámek, který potřeboval opravy už za života lady Sarah, rychle chátral. A Isolda ani její americký manžel Bruce neměli na početné a nákladné opravy peníze. Rostoucí finanční problémy nutně poznamenaly jejich zpočátku hezké a harmonické manželství, z něhož se narodily dvě, nyní již téměř dospělé, děti, Brian a Isobel. Různé projekty – jako ten nedávný s internátní školou –, kterými se Isolda s Brucem snažili sídlo zachránit, skončily vzhledem k nedostatku jejich zkušeností a praxe neúspěchem.

Zapátrala jsem v paměti, zda se na Williama a na mě Isolda skutečně s něčím neobrátila, ale nic jsem si nevybavila. S Isoldou a Brucem jsme se sice občas stýkali, ale náš vztah se na rozdíl od toho s lady Sarah nedal označit jako přátelství.

„S Isoldou jsem mluvila naposledy někdy před Vánoci,“ poznamenala jsem proto nezávazně. „O ničem se mi tehdy nezmiňovala.“

Muriel mávla rukou. „Tak to za vámi jeden z nich určitě co nevidět přijde! Nevyzradím snad žádné tajemství, když vám řeknu, že chystají nový projekt a že pro něj začali shánět lidi. Prý hlavně přednášející. Představte si, že mi kvůli tomu včera zavolala sama Isolda.“ Dramaticky se odmlčela, aby měla její další slova o to větší dopad. „Oni si totiž tentokrát chtějí na zámku otevřít něco jako obchodní akademii. Worthské business centrum tomu budou říkat. Však víte proč!“ Muriel ztišila hlas do spikleneckého šepotu a ještě si pro jistotu zakryla ústa dlaní, aby její další sdělení náhodou nezaslechl někdo nepovolaný. „Nemají peníze!“

„To snad není pravda!“ vyrazila jsem ze sebe užasle. „Copak se z toho předchozího fiaska vůbec nepoučili?“ Všichni jsme měli dosud v živé paměti, jak dopadl poslední podnikatelský pokus zámecké dvojice. Založení internátní školy pro společenskou smetánku skončilo nejen značným finančním deficitem, ale také skandálem a téměř rozpadem Isoldina manželství.

„Moje řeč!“ přikývla na to Muriel vědoucně. „Jako by jim nestačilo, že se nedávno pořádně spálili! Ta jejich vzdělávací instituce je stála majlant. A to ponechávám stranou, že Bruce navíc málem uprchl s jednou z těch dívek, vzpomínáte?“

„Na to se opravdu nedá zapomenout,“ souhlasila jsem se sousedkou. Bruce se totiž do jedné ze studentek údajně zamiloval. Zámecká romance už se stačila zařadit mezi oblíbená témata přetřásaná za dlouhých zimních kingstonských večerů, a nejen za nich.

„A to si představte, že mě zase lanaří jako sekretářku! Prý bych mimoto mohla na některém z modulů, jak té výuce říkají, přednést něco o účetnictví.“ Muriel, která kdysi bývala účetní s odpovídající kvalifikací, se sice zatvářila dotčeně, bylo však zřejmé, že jí ta nabídka lichotí. „Teď, když nevím, kam na vikářství dřív skočit!“ S těmi ráznými slovy si pohoršeně načechrala nadýchané vlny čerstvé trvalé. „Jak už jsem říkala, určitě se obrátí i na vás. Je to jen otázka času.“

Obávala jsem se, že má Muriel v tomto ohledu pravdu. Obě jsme se totiž dopustily té nerozvážnosti a před časem přijaly v té zámecké vzdělávací instituci, jak to Muriel výstižně nazvala, místo. Muriel tam působila jako administrativní síla, která nakonec obstarávala úplně všechno, a já se naštěstí upsala pouze na pár přednášek. William se do tohoto projektu moudře odmítl zapojit.

„Dám vám vědět, pokud se mi někdo ozve,“ ujistila jsem Muriel. „Já mám ale také spoustu práce, a tak si nemůžu přibrat další úvazek.“

Muriel chápavě přikývla, opět se chopila řídítek zlatavého bicyklu, ale k odjezdu se nějak neměla. Bezmyšlenkovitě přejela metalízový rám, jako by ho chtěla vycídit do mnohem oslnivějšího lesku. Bylo na ní vidět, že má ještě něco na srdci.

„Rob s Jean se rozhodli odstěhovat,“ vypravila ze sebe posléze sklesle. „Už je to definitivní.“

Murielini sousedé, manželé Rob a Jean, byli snad ještě starší než sama Muriel a starat se o dům a velkou zahradu je na rozdíl od ní zjevně zmáhalo. Dlouho váhali, ale nakonec se rozhodli přesídlit do kolonie hezkých domků s kompletními službami, které v Mooru vystavěli pro seniory. Tam měli o veškeré služby postaráno, a přitom nepřišli o pocit jisté nezávislosti. Ovšem Muriel, která s Robem a Jean výborně vycházela, tím pádem nastaly starosti, koho dostane za nové sousedy.

„Už jsem o tom něco slyšela,“ připustila jsem.

„Na jednu stranu je chápu,“ pokračovala Muriel. „Robovi se nechce jezdit pořád všude autem a v Mooru budou mít výborné autobusové spojení, autobus každou čtvrthodinku a zastávku hned před domem. A na nákup si můžou dojít i pěšky, když jim tam teď otevřeli nový supermarket.“

Kingston byl skutečně poněkud odříznutý od světa, což nepředstavovalo problém, pokud měl člověk auto. Těžkosti nastaly v okamžiku, kdy se Kingstoňan stal nepojízdným. Jistě, byl tu vesnický autobus a také náš místní pendl, ovšem oba spoje byly výrazně časově omezené, takže občas nezbylo než se spolehnout na sousedskou pomoc nebo si zavolat taxi.

„Potíž je ale v tom,“ dodala po chvíli Muriel, „že ten dům prodat nehodlají. Chtějí ho pronajímat. A dovedete si představit, co to znamená!“ Muriel vztyčila ukazováček, jako by tak chtěla svá slova ještě víc zdůraznit.

„Chápu vás, Muriel,“ přikývla jsem.

Každý asi s napjatými obavami sleduje, jací budou jeho noví sousedé, ale v konzervativní vísce, kde se všichni znají téměř od kolébky, to platí dvojnásob. I nám značně dlouho trvalo, než nás místní přijali – a to je William rodilý Angličan.

„Tak já už abych šla,“ uzavřela Muriel posléze svou tirádu. „Jinak mě vikář Nicholas nepochválí.“

Rozloučily jsme se a Muriel se k mému údivu nevyhoupla do sedla zlatavého bicyklu, ale postrkovala ho vedle sebe a poraženecky se přitom opírala o řídítka. Mé obavy, že na ni přece jen začal doléhat věk, však brzy rozptýlila. Zastavila se kousek od nás, poblíž nedaleké sýpky farmáře Stephensona, otočila se a křikla na mě: „Zajdu ještě k Mimmi. V poslední době se mi nějak nezdá!“ A vzápětí zmizela i s kolem za neudržovaným, přerostlým živým plotem, který obklopoval Mimmin dům jako vysoká obranná palisáda.

Mimmi byla drobná osůbka přibližně Murielina věku. Žila sama ve velkém a poněkud zchátralém domě obklopeném rozlehlou a ještě zchátralejší zahradou, z něhož vycházela jen zřídkakdy. Po pravdě řečeno, my s Williamem jsme se o její existenci dozvěděli vlastně až dlouho poté, co jsme se do Kingstonu přistěhovali, tak tichým a nenápadným životem Mimmi žila. To se však v poslední době poněkud změnilo, protože Mimminy bizarní příhody, které s jejími přibývajícími roky narůstaly geometrickou řadou, přetřásal celý Kingston.

„S tím nic nenaděláme, to je prostě věkem,“ prohlásila obvykle Mimmina vrstevnice Muriel, když se o nějaké nové epizodě dozvěděla, a ve tváři přitom měla vepsané pevné přesvědčení, že jí se prostě něco podobného stát nemůže.

Lidé v Kingstonu však byli laskaví, a tak na Mimmi diskrétně dohlíželi. Neuplynul snad den, aby se někdo neprodral džunglí obklopující její nemovitost, neověřil si, jak se Mimmi daří, a nevyptal se jí, zda něco nepotřebuje.

Muriel se vzápětí zase vynořila na silnici, mávla na mě, jako že je všechno v pořádku, nasedla na kolo a vyrazila k vikářství. To se nacházelo pouhých pár minut od Stephensonova statku, za nímž Muriel právě zmizela.

Vikářství bylo starobylé a rozlehlé, jak k němu každá generace připojila nový přístavek. Obklopovala je vysoká zeď a z ní vedla nízká vrátka do protějšího kostela St. Margaret, to aby to pan vikář neměl daleko na mši.

K vikářství přiléhala velká zahrada rozdělená labyrintem živých plotů, v níž se každoročně konala fête neboli zahradní slavnost.

Napadlo mě, že se vikář Nicholas musí cítit v tom pro jednoho až zbytečně velkém domě, a na konci vesnice k tomu, poněkud osamělý.

Ze zbytečného filozofování mě vytrhl příjezd minibusu, který zastavil před sousedním domem a z něhož se vykolébal Rusty, v jedné ruce naditou nákupní tašku a ve druhé několik dalších, menších, které nejspíš vyfasoval v obchodě.

„Musel jsem si koupit tohle!“ hlásil mi místo pozdravu a máchl přitom těmi novými taškami. „Igelitky už člověku nedají jako dřív.“

„Zaspal jste dobu, Rusty!“ zasmál se řidič Kevin. „Igelitkám odzvonilo. Musíte přece šetřit životní prostředí. A šup šup!“ popoháněl okounějícího pasažéra. „Nemám jenom vás! Musím rozvézt i ostatní!“

„Tak jo,“ zahučel Rusty neochotně a poodstoupil od minibusu, aby mohl Kevin pokračovat v cestě.

Chtěla jsem se dát rychle na ústup od branky, abych unikla Rustyho sáhodlouhému líčení dobrodružné výpravy za nákupem, ale nepodařilo se mi to.

„Dneska mi štěstí přálo, Hano!“ pochlubil se Rusty. „Podívejte, co všechno jsem sehnal! A byla to láce!“

Stačil mi jediný pohled do jeho věčně nakvašené, ale v podstatě dobrácké tváře, abych kapitulovala. Neboť se v té tváři zračila nevinnost dítěte, jež nikdy nedospěje a touží se před ostatními blýsknout.

Rusty zalovil v tašce a vytáhl z ní dvoulitrovou láhev s jedovatě žlutou limonádou. Pro oba bratry to byl oblíbený nápoj, nad nímž by ovšem každý dietetik zalomil rukama.

„Já měla za to, že vás těmihle limonádami zásobuje náš mlékař Eddie,“ podivila jsem se.

Mé prohlášení by se mohlo zdát zavádějící pouze těm, kdo nežili v Kingstonu. Ve vesnici nebyl obchod, ba ani hospoda, a tak se podnikavý Eddie chopil příležitosti. Podle všeho se inspiroval Billem Lardem, který v Kingstonu ve velkém pěstoval zeleninu a začal ji místním prodávat i v nedávno otevřeném krámku, což byla vlastně jeho stará garáž. Eddie si obstaral elektrické vozítko, zpočátku pouze na rozvážení mléka. Obchod mu začal vzkvétat, a tak nezůstalo jen u mléka – časem k němu přibyl chléb a pak máslo, vajíčka, hot cross buns, což byly oblíbené minimazance, a potom také výběr limonád, mezi nimiž nechyběla právě takováto žlutá, o níž viněta hrdě prohlašovala, že jde o citronádu.

Rusty se ošil a pošoupl si kulich do týla. „No, ono není limonád nikdy dost,“ prohlásil pak filozoficky.

„V tom máte pravdu, Rusty!“ Raději jsem mu neodporovala, abych se vyhnula dalšímu vysvětlování, a nenápadně jsem se podívala na hodinky. Rozhovory s Rustym mohly být občas zábavné, ale bez výjimky bývaly časově náročné.

Rustymu to neuniklo. „A to není všechno!“ triumfoval ve snaze udržet mou pozornost. Poté vylovil z tašky několik sáčků s bramborovými lupínky a cibulovými kroužky v těstíčku. Nic proti nim, zejména cibulové kroužky jsou opravdu lahůdka, ale v seznamu zapovězených potravin by jistě předčily i ty Rustyho limonády. „Pak tu mám ještě pár čokoládek,“ pokračoval poživačně soused a ponořil krátké prsty, připomínající uzenky opět do nitra nákupní tašky. „Pokud si zaplatíte dvě, dají vám třetí zdarma. No nekupte to!“

„To je skutečně výhodná koupě,“ ujistila jsem ho a pak jsem se rozhodla tu rekapitulaci jeho nákupu uzavřít. „Já už ale teď opravdu musím jít, Rusty!“

„Já vím, já vím!“ přitakal Rusty, ve tváři měl však vepsané zklamání. Každý jen někam spěchá, nikdo na mě nemá čas, jako by říkal jeho výraz, a mně ho v tu chvíli přišlo líto.

„Však se dneska určitě ještě uvidíme,“ snažila jsem se uklidnit špatné svědomí a mávla mu na pozdrav. A pak jsem se vydala zahradou zpátky ke kanceláři.

Ačkoliv byl leden, bylo patrné, že se jaro nezadržitelně blíží. Na velkém záhonu za růžovou besídkou rozkvetly čemeřice, jejichž tuhé tmavozelené listy zdobily zahradu po celý rok.

Čemeřice, nebo též helleborus, byla zářným příkladem toho, jak se můj vztah k některým rostlinám během intenzivního zahradničení v Kingstonu změnil. Zpočátku jsem čemeřice považovala za poněkud nudné rostliny, ale postupně jsem objevila jejich skrytý půvab. Odměnily se mi za to tím, že nyní pokrývaly dobrou třetinu záhonu a předháněly se, která dřív vykvete. Těšilo mě, že se jim tak daří a že nemusím přikupovat nové sazenice – už takhle jsem si totiž musela na rostlinstvo vymezit přísný rozpočet, aby nám vůbec něco zbylo na chod domácnosti.

Před kanceláří jsem se zastavila, protože v poli, táhnoucím se od ní až k Worthu, se děly věci! Farmář Stephenson tenhle lán, mimo sezonu osetý čímsi, co připomínalo vojtěšku, pronajímal jako pastvinu. V místním mírném klimatu se pole zazelenalo i letos na začátku roku a nyní se na něm spokojeně popásaly desítky ovcí, které připomínaly bělostné obláčky, potulující se místo po obloze po té žírné zeleni. To početné a každým rokem rychle se rozrůstající stádečko patřilo Bertovi, mladíkovi původně z Mooru, který přesídlil do Kingstonu právě díky těmto pastvinám. Tehdy si s sebou přivezl pouze pár oveček, ale také velké plány a sen o ovčí farmě. A ten se mu skutečně dařilo uskutečňovat, možná i proto, že jsme mu všichni v Kingstonu drželi palce.

Bert měl nyní početné stádo, které vždy rozdělil a rozvážel na okolní pastviny v dodávce. Pokaždé, když jsem ho zahlédla s vozidlem plným ovcí, jsem si vybavila svého strýce Václava, který by asi omdlel, vidět něco takového. Na jeho statku musel ovce na pastvu odeskortovat vždy někdo z rodiny. Berta omlouvalo, že byl na rozrůstající se povinnosti sám. A pak – pokrok se prostě zastavit nedá.

Nad tím, co se na pastvě před naší kanceláří odehrávalo právě teď, by můj strýc zalomil rukama a nešetřil by přitom slovy plnými odsudku. Bert potřeboval sehnat ovce na jeden konec pole a zvolil si k tomu originální metodu. Rozjel se na pastvinu v džípu a za hlasitého troubení směroval poněkud zaskočená zvířata tam, kde je potřeboval mít.

Přiznám se, že jsem se při tom pohledu neubránila smíchu. Ale pak jsem raději konečně zamířila do kanceláře.

Práce nepočká.

—

K večeru jsem se vracela ztemnělou zahradou domů. Nebylo sice ještě ani šest hodin, ale tma byla jako uprostřed noci. Zahrada tonula v mlze, jíž si světlo mé baterky razilo cestu jako tunelem. Keře se proměnily v tajuplné temné stíny. Nahánět si při té povědomé cestě tak trochu strach bylo celkem příjemné, protože mlhou prosvítalo světlo z naší kuchyně, což bylo znamením, že se William už vrátil z Oxfordu.

Přidala jsem do kroku. Také u Rustyho a Speedyho se svítilo – všechna okna zářila do tmy a dala nahlédnout do soukromí našich sousedů, neboť excentričtí bratři nehodlali plýtvat penězi na takovou zbytečnost jako závěsy.

William mě přivítal v kuchyni, kde už byl v plné práci.

„Dneska vařím já!“ oznámil mi. „Cestou domů jsem koupil čerstvé těstoviny!“

Nad tou zprávou jsem neskrývala radost, a to nejen proto, že se William pro dnešek ujal vaření. Hlavní bylo, že k večeři nebude nic z anglické kuchyně. Postupně se mi z našeho jídelníčku podařilo eliminovat některé místní pokrmy, které se mi zdály téměř nepoživatelné – jako třeba skopové kotlety s odpudivě zelenou mátovou omáčkou – a nahradit je mezinárodní kuchyní.

„A k tomu pro tebe mám jeden opravdu zajímavý návrh!“ pokračoval William a odložil zpola oloupanou mrkev. „Co kdybychom se třicátého ledna zajeli podívat do Londýna?“

„Proč ne?“ odpověděla jsem. „Ale proč zrovna toho třicátého?“

„Tss, tss!“ utrousil William. „Tohle přece musíš vědět! Zejména když jsme kousek od Oxfordu.“

„Nějak to spojení nechápu,“ přiznala jsem se.

„V Oxfordu a jeho okolí přece žil Henry Marten,“ napověděl mi William.

„Ten Henry Marten, který jako první podepsal rozsudek smrti nad králem Karlem I.?“ zeptala jsem se jen pro jistotu. Henryho Martena, který neblaze proslul jako královrah, tady znal každý, protože se narodil v Oxfordu, kde také studoval, a v přilehlých vesnicích vlastnil několik sídel. Nikdo z místních mu dodnes neodpustil, čím se zapsal do dějin. „A toho třicátého…,“ dodala jsem, protože mi začínalo svítat.

„Třicátého ledna 1649 byl v Londýně popraven král Karel I.,“ dopověděl za mě William. „Každý rok se v ten den koná nejen bohoslužba na uctění jeho památky, ale nejbližší neděli také průvod k Whitehallu, kde byl král popraven. Jak víš, budu mít o tomto historickém období přednášku, a tak bych byl rád, kdybychom se těch oslav letos zúčastnili.“

„Nepřipadá ti to trochu morbidní?“ namítla jsem chabě.

William se zamyslel. „To se sice nedá popřít, ale nad dějinnými událostmi nelze zavírat oči.“

Vzpomněla jsem si na to, jak jsem Williamovi před oltářem slíbila, že s ním budu sdílet dobré i zlé. Netušila jsem však, že se to bude týkat i popravených králů. Manželství si žádá oběti. A tak jsem nakonec řekla: „Máš pravdu. Pojedu s tebou.“

„Dobře,“ usmál se spokojeně William a vrátil se k napůl oloupané mrkvi. „A až bude lepší počasí, tak tě vezmu na výlet na hrad Chapstow. Tam totiž pro změnu zase roajalisté našeho krajana Martena uvěznili, když se karta obrátila a na anglický trůn dosedl Karlův syn Karel II.“

„To je skvělý nápad,“ poznamenala jsem s předstíraným nadšením a pak jsem šla raději prostřít stůl.

V cestě do Londýna nám nakonec zabránily povětrnostní podmínky v podobě větrné smršti, která ochromila dopravu. Nemohu popřít, že jsem to přivítala, přestože mi bylo jasné, že cesta do Chapstow mě určitě nemine.

Kapitola druhá

O živelních pohromách a také pár slov o business centru

Ukázalo se, že odložená výprava do Londýna se měla stát oním pověstným Pyrrhovým vítězstvím. Přesvědčila jsem se o tom záhy.

Ohlášená vichřice se totiž v průběhu jediného dne proměnila ve větrnou smršť, která odnesla vše, co nebylo pořádně zatíženo. Ve zprávách o počasí nás naštěstí včas varovali, a tak jsme s Williamem všechno, co by tu činu nemuselo přestát bez úhony, odstěhovali do garáže a staré zahradnické boudy. A to včetně mých milovaných bonsajů, které pěstuji léta.

William pak přelétl starostlivým pohledem střechu té ruiny a prohlásil: „Snad to ještě vydrží!“

Rozlehlou, zčásti zděnou boudu, kterou musel někdo patrně na počátku minulého století užívat jako dílnu, jsme zdědili po Michaelsonových, předchozích majitelích naší nemovitosti.

Byli to intelektuálové – příjemní, zdvořilí a milí, ale tragicky nepraktičtí, a podle toho také dům i zahrada vypadaly. Celá léta nám trvalo, než jsme svůj nový domov zvelebili – museli jsme instalovat nové topení, vyměnit dveře i okna, o úpravách koupelny a kuchyně nemluvě. A to ponechávám stranou zahradu, v níž jsme trávili každou volnou chvíli, a to nejen pověstným dolce far niente, sladkým nicneděláním. Na rekonstrukci té příšerné rozpadající se boudy a přilehlé garáže nám však dosud nějak nezbyl čas.

„Nezbývá než doufat,“ poznamenala jsem stoicky, pohled upřený na střechu pospravovanou dehtovým papírem, který se ve větru začínal zlověstně nadouvat. „Ale pak, a to hned po téhle smršti, s tím už skutečně musíme něco udělat!“ dodala jsem rozhodně. „A nezapomínej, žes mi k té zrenovované boudě slíbil i skleník.“

„Já vím,“ hlesl William bez valného nadšení.

Vtom se do nás opřel nový poryv větru, jehož síla nás zaskočila.

„Pojďme domů,“ navrhl William, vzal mě kolem ramen a dostrkal mě ke dveřím.

A já jen ochotně přikývla a ráda ho následovala.

—

Kvílení vichřice, která se s plnou silou nad ránem rozpoutala, nás vytrhlo z už tak neklidného spánku.

„Je to škandál!“ shrnula jednou svůj názor na tuto neutěšenou situaci Muriel, která se ve vypjatých okamžicích obvykle uchylovala k téměř pokleslé mluvě.

William měl pro všechny případy na nočním stolku nachystanou velkou baterku. Nyní vstal, porozhrnul závěsy a vyhlédl z okna.

„Jdu s tebou!“ řekla jsem na to.

—

—