I Kill Killers

Copyright © S. T. ASHMAN, 2023

Translation © Simoneta Dembická, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-538-6

ISBN mobi: 978-80-7689-539-3

Věnování

Mé milované matce a tchánovi. Vytrvale jste mě povzbuzovali a věřili v mé schopnosti, i když je ostatní zpochybňovali. Děkuji za vaši neochvějnou podporu.

Prolog

Když mi bylo osm let, pobodala jsem jednoho kluka.

Pocházel z dysfunkční rodiny toho typu, kde se všechny problémy řeší násilím. V jeho pronikavých očích se odrážela jeho sadistická duše a také únava dalece přesahující jeho věk. Ve třinácti týral a zabíjel kočky a psy. Také se proslýchalo, že na záchodcích obtěžoval dítě ze školky.

Snažila jsem se mu vyhýbat, jak to jen šlo, dokud jsem na něj jednoho dne po vyučování nenarazila před obchodem s potravinami. Byl v té době dočasně vyloučený ze školy. Vypadal zpustle. Jeho hnědé vlasy byly dlouhé a mastné, v obličeji měl šmouhy špíny. Jak jsem ho při vstupu do obchodu míjela, naše oči se na vteřinu setkaly.

Když jsem se vracela domů, přemohl mě neodbytný pocit, že mě někdo sleduje. Rychle jsem se rozhlédla a zaznamenala jsem postavu, jak se jako přízrak míhá mezi auty ve snaze udržet se mnou krok. Necítila jsem strach, jen jsem byla otrávená a rozmrzelá, že možná přijdu pozdě do hodiny klavíru.

Kráčela jsem dál, ale jen co jsem zabočila do tiché uličky, přiskočil a podařilo se mu zatáhnout mě za hustý keř růží. Skrytý pohledům z ulice mě povalil do spadaného listí a vytáhl nůž, jehož ostří se zablesklo v zářijovém slunci. Vyhrožoval, že jestli budu ječet, vykuchá mě. Přikývla jsem a zeptala se ho, co chce.

„Polib ho,“ nařídil mi a sáhl si do rozkroku.

Souhlasila jsem, ale požádala jsem ho, aby se posadil na zem.

„Jsi moc vysoký,“ vysvětlila jsem. Zdálo se, že mu to dává smysl. Posadil se naproti mě. Klekla jsem si mezi jeho roztažené nohy a čekala, dokud nepoloží nůž na zem, aby si rozepnul zip na kalhotách. Jakmile to udělal, chňapla jsem po noži a jediným plynulým pohybem jsem mu prořízla hrdlo.

Nikdy nezapomenu na ten výraz hrůzy v jeho obličeji, když si zoufale tiskl dlaně k ráně na krku, z níž neúnavně prýštil proud tmavě karmínové krve. Nikdy také nezapomenu na ten podivný pocit prázdnoty, který se mě zmocnil, když jsem tam tak stála a pozorovala ho. Nebyl to smutek, ani radost. Jen ochromující prázdnota, jež mě přiměla si uvědomit, jak jsem otupělá a odtržená od reality.

Když se na scéně začali shlukovat lidé, kteří ječeli a lapali po dechu, klidně jsem odkráčela se zkrvaveným nožem stále v ruce přímo na policejní stanici a všechno jsem jim vylíčila. Ten kluk přežil, ale mě rodiče nechali až do konce školního roku hnít v Psychiatrické léčebně Kim Arundelové pro těžce duševně nemocné. Řekla jsem policii, že to byla sebeobrana, a oni mi uvěřili. Ale to, jak klidně a bez emocí jsem se pak chovala, vyvolalo v našem městečku dominový efekt, a Odbor sociálně-právní ochrany dětí mě označil za vysoce ohrožené dítě, které potřebuje okamžitou intervenci.

Období léčby, které následovalo, bylo převážně nezajímavé. Musela jsem se podrobit standardním programům, které mě měly normalizovat: chodit na ranní komunity a účastnit se nekonečných terapeutických rozhovorů. Co se mi však nesmazatelně vrylo do paměti, byl čas strávený v nemocniční knihovně, kterou sdílelo dětské oddělení s tím pro dospělé.

Právě tam, mezi obrázkovými knížkami a milostnými romány plnými slov jako „ňadra“, jsem objevila knihu o německém nacionálním socialismu za druhé světové války. Klidně mě můžete odsoudit, ale zvláštní bylo, že mi ta kniha, byť tlustá a těžká jako tři jiné dohromady, dala naději.

Moje fascinace tou knihou se netýkala ukrutných zvěrstev spáchaných nacisty, ani jsem nebyla takový blázen, abych obdivovala jednoho z největších masových vrahů v dějinách. Moje posedlost Hitlerem pramenila z nezvyklého faktu, že netvor, který měl na svědomí miliony lidí v koncentračních táborech, byl také vegetarián a hluboce miloval svou fenku Blondi. V době, kdy lidský život neměl téměř žádnou hodnotu, Hitler prosadil jedny z nejpřísnějších zákonů na ochranu zvířat, jaké kdy byly napsány. Zavedl tresty za týrání zvířat a zakázal volný lov zvěře.

Jak jsem tam seděla na ošuntělé a umolousané erární pohovce s ohmatanou knihou otevřenou na klíně, něco se ve mně pohnulo. Už to samo o sobě bylo šokující, protože jsem téměř nikdy necítila žádné emoce – nenávist, radost, spokojenost, prostě nic. Chápala jsem rozdíl mezi dobrem a zlem a pohled na utrpení zvířat nebo lidí mi nepřinášel žádné potěšení. Přesto jsem po většinu dní necítila zhola nic – jako kdyby můj vnitřní svět byl nelítostnou pouští bez jakýchkoli známek života. Cítit ten vřelý záchvěv ve svém nitru pro mě proto znamenalo všechno. Nakonec jsem si uvědomila, co to bylo: naděje.

Pokud člověk tak zlý jako Hitler dokázal z ledových hlubin svého zkaženého srdce vydolovat jiskřičku lásky – byť jen ke zvířatům –, pak to snad jednoho dne dokážu i já.

Kapitola první

„Jsem tady,“ napsal Tim.

Zářící displej mého mobilu se odrážel ve sklenici vody stojící vedle něj. Bylo 17:36. Tim měl třicet šest minut zpoždění. To bylo u mužů jako on časté.

Seděla jsem v levné čínské restauraci a naslouchala cinkání příborů a prskání horkého tuku na pánvích v kuchyni, občas se ozval smích.

Zvedla jsem telefon.

„Už bylo načase ,“ odpověděla jsem. „Čekám uvnitř. Mám krátké blond vlasy a rudou růži.“

Tři důvěrně známé poskakující tečky naznačovaly, že Tim píše odpověď.

„Jdu pozdě, a tys mi koupila růži? To jsem měl udělat já. Mám ji někde rychle sehnat? Připadám si jako debil. “

Usrkla jsem ledové vody.

„Dělám si legraci. Nemám žádnou růži. Ale jsem jediná v červených šatech. Pohni tou svou sexy prdelkou a přijď.“

Zhluboka jsem vydechla, spíš z podrážděnosti než kvůli něčemu jinému, a otočila jsem se k oknu s výhledem na parkoviště. Obloha byla bledě oranžová s nádechem do purpurové a pomalu se do ní vkrádala šeď noci. Několik pouličních lamp osvětlovalo hrstku aut roztroušených po potemnělém parkovišti malého nákupního centra, které hostilo podniky jako nemoderní fitcentrum a ošuntělé tetovací studio otevřené od devíti do pěti.

Zatímco jsem si prohlížela auta, telefon mlčel. Uběhly celé dvě minuty bez odpovědi.

Uvažuje, že to vzdá.

Mnozí se rozmýšleli, jestli „to“ mají udělat ještě jednou, každý z nich z jiných důvodů, a nedokázali se rozhodnout. Pohlédla jsem na telefon. Znovu se objevily tři poskakující tečky.

„Sakra,“ psal Tim. „Moc se omlouvám, ale právě mi volali z práce. “

„Ale ne,“ odpověděla jsem v naději, že bych ho ještě mohla přesvědčit, aby si to rozmyslel. Pokud z toho teď vycouvá, všechno se tím zkomplikuje. Následující týdny jsem měla napěchované koncerty.

„Takhle pozdě?“ podivila jsem se.

„Šéf mi řekl, že nějaké staré paní protéká strop, a chlápek, co má pohotovostní službu, nezvedá telefon. Moc se omlouvám. Mrzí mě to.“

„To je škoda. Ale netrap se tím. Práce přece platí účty. To chápu. Je hezké, že té staré paní pomůžeš. Jsi hodný, že ti to není jedno.“

Zase zavládlo ticho. Zklamaně jsem dál zírala z okna. Potřebovala jsem něco, čím bych ho postrčila – rychle –, nebo mi vyklouzne. Něco, co by zapůsobilo na jeho základní mužské pudy.

Sobeckost. Žárlivost.

„To nevadí. Můj kamarád Mike je v hospodě kousek odtud,“ psala jsem. „Prosil mě, abychom se večer sešli. Tak za ním asi zajdu. Nic se neděje.“

Najednou se autu na vzdáleném konci parkoviště rozsvítila přední světla.

Bingo.

Celou tu dobu mě sledoval. Věděla jsem to.

Napsal další zprávu: „Hele, možná to bude znít děsně divně, ale nechtěla bys jet se mnou?“

Přimhouřenýma očima jsem zaostřila na světla auta.

Výborně.

„Prostě se s tebou chci přesto seznámit,“ pokračoval. „Mohla by z toho být vtipná historka na naší svatbě. “

Naší svatbě? To bylo trochu drzé. Snažil se zneužít osamělosti toho typu žen, jakou jsem předstírala být. Milá a dobrá duše. Taková, co touží po lásce a stabilitě jako květina prahnoucí po slunci.

„Nebudeš z toho mít problémy?“ zeptala jsem se. „Když mě s sebou vezmeš do práce?“

„Kdepak. Nebude mi trvat dlouho, než to spravím. Můžeme si pak koupit koblihy a kávu a jen tak si povídat v autě. Anebo si zajít na večeři. Znám jedno fajn místo. Můžu tam rezervovat stůl na půl desátou.“

Zamávala jsem na mladou asijskou číšnici a vytáhla jsem z kabelky dvacetidolarovku. Hned přispěchala.

„Chcete si už objednat?“

„Ne, omlouvám se, ale musím jít.“ Položila jsem bankovku na stůl. Hebká látka červených šatů ke kolenům mi při vstávání sklouzla po stehnech. Na nohou jsem měla ladící červené baleríny.

„Děkuji,“ řekla číšnice a promnula přitom bankovku v prstech.

Když jsem vyšla na parkoviště, zvonek nad dveřmi zacinkal a já se nadechla chladivého podzimního vzduchu.

Vznášela se v něm vůně čínského jídla a chemické květinové aroma pracího prášku z nedaleké samoobslužné prádelny. Chvíli jsem čekala a pak jsem mu poslala zprávu:

„Čekám venku. Jen mi prosím tě slib, že nejsi sériový vrah. “

Další tančící tečky.

„Slibuju. “

Vůz s rozsvícenými světly ze zadního konce parkoviště se rozjel směrem ke mně. Pomalu se blížil. V mdlém světle pouliční lampy se ukázalo, že je to šedá dodávka s nápisem INSTALATÉRSTVÍ VÝCHODNÍHO POBŘEŽÍ. MY TO DĚLÁME DOBŘE! na boku. Dodávka zastavila přede mnou. Na okamžik jsem tam zůstala stát a čekala, že Tim vystoupí, ale když to neudělal, přešla jsem k místu spolujezdce. Dveře se při otevírání trochu zadrhly.

Sotva jsem spatřila Tima zblízka, všimla jsem si propastného rozdílu mezi jeho profilovými fotkami na online seznamce a realitou. Ty fotky byly pochopitelně falešné. Jeho kdysi hezké lícní kosti se ztrácely pod několika kily navíc. Pronikavé modré oči, které by dokázaly v ženách probudit divoké fantazie, ztratily lesk a působily unaveně a bezvýrazně. Byl hladce oholený a měl přehnaně široký nos. Jedině jeho hnědé vlasy a vysoká, impozantní postava odpovídaly fotografiím. Na sobě měl bílý ochranný overal. Zbrusu nový.

Průmyslově vyrobený, na jedno použití.

Je dvojka na stupnici od jedné k deseti, pomyslela jsem si a nastoupila.

„Noné!“ řekl Tim, když jsem zavřela dveře a zapnula si pás, který mi stáhl hruď a zvýraznil moje malá prsa. Tim na ně zíral. Bezostyšně.

„Jsi hezčí než na fotkách,“ prohlásil.

Přinutila jsem se ke koketnímu zachichotání. „Nech toho.“

„Ne, vážně,“ zakřenil se Tim a zařadil rychlost. „Jsem šťastnej muž.“ Nespouštěl ze mě oči. „Myslím, že jsem nikdy nebyl s tak hezkou ženskou, jako seš ty.“ Pohledem sklouzl k mým stehnům a potom zpět k prsům. „Mohla bys bejt modelka.“

Příhodně se nezmínil o svém vlastním hezkém vzhledu – či spíše jeho nedostatku – ve srovnání s fotkami. Mnoho mužů jeho druhu bylo takových. Manipulativní, nečestní, a přesto s pocitem nadřazenosti, vždy připraveni ospravedlnit svoje sobecké jednání.

Tim obratně vyjel s dodávkou z parkoviště a hladce se zařadil do proudu dopravy na rušné ulici.

„Bydlí ta paní daleko?“ zeptala jsem se, když Tim bez zastavení prokličkoval Dorchestrem, okrajovou čtvrtí jižního Bostonu. Přes rameno jsem nakoukla do zadní části dodávky. Povalovaly se tam rezavé bedny s nářadím, kusy bílých plastových trubek, houby a vědra. Pak mi pohled spočinul na dobře známém dvacetilitrovém bílo-modrém kbelíku Fixxu. Byl to čisticí prostředek, který využívá místo chlóru kyslík. Poměrně nový výrobek, který odstraní všechny stopy hemoglobinu, proteinu zodpovědného za přenos kyslíku v krvi, klíčového při forenzním testování.

Tim se soustředil na cestu. „Ne, vůbec to není daleko. Bydlí u Národního parku Blue Hills.“

Les.

Mlčela jsem. Zasmál se.

„Neboj se. Přece jsem ti slíbil, že nejsem sériový vrah, vzpomínáš?“

Uhladila jsem si šaty a nuceně jsem se zasmála. „Jo, slíbil.“

Domy postupně řídly, až se v dálce vynořily temné siluety stromů, označující vstup do rozlehlého národního parku. Zavrtěla jsem se na sedadle. Podíval se na mě koutkem oka, ale nic neřekl.

Když odbočil na tmavou silnici vedoucí do národního parku, reflektory dodávky prozářily temnotu. Byla to vedlejší cesta, ne ta, která vede na parkoviště u vchodu.

„To teda bydlí docela odříznutá od světa,“ poznamenala jsem a dívala jsem se z okna na nekonečné řady černých stromů, které nás teď obklopovaly. Vnímala jsem, že se Tim vedle mě usmívá, ale dál mlčel a jel stále hlouběji do temného lesa, dokud silnici nevystřídala nezpevněná štěrková cesta.

Dusný vzduch v dodávce ještě víc ztěžkl, až se téměř nedalo dýchat. Srdce se mi rozbušilo, jak se mi do žil vlil ledový adrenalin. To byla jediná chvíle, kdy jsem cítila vzrušení, a často jsem přemýšlela proč. Proč jsem se tak cítila předtím, než udeří bouře? Proč ne později, až se bude jeho zpocené tělo zuřivě tisknout k mému?

Vytrhla jsem se z myšlenek dřív, než Timovi začalo být moje mlčení podezřelé.

„Já… myslím, že se chci vrátit zpátky,“ pronesla jsem slabým, třesoucím se hlasem. Prsty jsem si pohrávala s koženým popruhem kabelky.

Tim dál mlčel, jeho temný profil se ostře rýsoval proti oknu.

„Už tam budeme?“ zeptala jsem se. „Myslím, že bych raději jela domů. Už je dost pozdě.“

Nic než ten pitomý úšklebek.

Jak jsme se nořili stále hlouběji do lesa, dodávka se na nerovném povrchu otřásala. Tudy by dnes v noci nikdo nejel. Neobjevil by se nikdo, kdo by mě zachránil.

„Já… Já se musím vrátit domů. Můžeme se prosím otočit?“ prosila jsem, zoufale zvýšeným hlasem.

Šklebil se dál, ale stále mi neodpovídal.

Náhle zastavil dodávku v mírné zatáčce. Konec cesty. Reflektory osvětlovaly nekonečnou spleť hustého křoví a stromů. Jen nalevo od dodávky se dala sotva rozeznat úzká, zarostlá stezka, blokovaná větvemi, listím a kameny.

Tim se otočil k okénku na své straně a zíral do noci. Najednou s trhnutím zvedl ruku a několikrát si prohrábl vlasy. Něco si pro sebe mumlal, znělo to jako: „Všecky ste stejný.“

„Time?“ Hlas se mi změnil ve vystrašený šepot.

„Buď zticha.“

Začalo mě pálit hrdlo, náhle suché, a tak jsem si promnula krk.

Na celé té situaci nebylo nic normálního, a on to nejen věděl, on to miloval. Žil pro tyto okamžiky, toužil po mém strachu jako po droze.

„Prosím,“ žadonila jsem třesoucím se hlasem. „Chci jít…“

„Řek jsem ti, abys zavřela hubu!“ vyštěkl. Jeho divoké oči se střetly s mými a já jsem viděla, jak mu něco probleskuje v černočerných zřítelnicích. Nenávist. Zuřivost. Neovladatelná touha po bolesti.

Ach, brutální surovec. Z té myriády vrahů jsem jeho sortu nesnášela nejvíc, pro jejich primitivní krutost a nedostatek rafinovanosti.

Z hrdla mi uniklo bezmocné skučení.

„Přestaň,“ nařídil mi Tim a sevřel ruku v pěst.

Kousla jsem se spodního do rtu a zakryla si ústa dlaní. Po tváři se mi skutálela první slza a vlhce dopadla na látku mých šatů. Znovu jsem začala kňučet.

„Řek jsem sklapni!“ zaječel a bouchl pěstí do volantu. Hlasité troubení klaksonu protnulo ticho noci a přinutilo mě nadskočit na sedadle.

„Prosím,“ škemrala jsem. „Nikomu to neřeknu.“

„Nikomu neřekneš co?“ ječel Tim a stále znovu bušil pěstí do klaksonu. „Nikomu neřekneš co, co, co, ty děvko!“

Sáhla jsem na kliku dveří, ale jen co se mé prsty dotkly kovu, Tim mě popadl za paži a přitáhl mě k sobě.

„Ne!“ křičela jsem. „Pomoc! Pomoc!“

Ve vteřině na mně Tim ležel, jeho těžké tělo mě vtlačilo do měkkého sedadla jako balvan. Jakmile jsem ucítila zatuchlý pach jeho těla a cibule z jeho dechu, obrátil se mi žaludek.

„Ne!“ vykřikla jsem znovu, když mi svou velkou dlaní sevřel hrdlo. Volnou rukou mi vyhrnul šaty a snažil se mi strhnout kalhotky. Látka se mi zařezávala do kůže, až se nakonec roztrhla.

Škrábala jsem ho, kousala a kopala, bojovala jsem ze všech sil, ale nebylo mi to nic platné.

„Prosím,“ žadonila jsem, oči zalité slzami. „Prosím!“

Sevřel ruku kolem mého hrdla ještě pevněji, až jsem se začala dusit. Měla jsem pocit, že mi oči vylezou z důlků.

„Ty nestydatá couro,“ supěl mi do obličeje. „Ty ses na mě chtěla vykašlat, abys mohla šoustat s tím svým Mikem, co?“ Jeho tmavé oči se zabodly do mých. Za jeho krutým pohledem číhalo monstrum.

Chvěl se vzrušením. Kolenem mi rozevřel nohy a vtlačil se pánví mezi ně.

„Děvka jako každá jiná,“ mumlal stále dokola, jako by vyvolával ďábla.

Přemýšlela jsem, jestli nemám znovu začít křičet; buď aby přestal, nebo volat o pomoc, ale věděla jsem, že je to zbytečné. A tak jsem nekřičela. A on nepřestal.

Počkala jsem, dokud se mu nepodařilo rozepnout si zip na overalu, a pak jsem se přestala bránit. Paže mi klesly, jako když se loutce uvolní provázky.

A začala jsem se smát.

Nejdřív to bylo jen tiché chichotání, váhavé a plaché, ale sotva mi uvolnil sevření na krku, hihňání zesílilo a přešlo v nekontrolovatelný záchvat hurónského smíchu.

Tim zmateně svraštil obočí. Stáhl ruku z mého krku a posadil se. Ve tváři měl vepsanou nevěřícnost, jak se usilovně snažil pochopit situaci, která se mu odvíjela před očima.

„Co… co je tady k smíchu?“

Řehtala jsem se dál; hruď se mi zvedala a klesala, jak jsem lapala po dechu.

„Co je tady k smíchu?“ zaječel. Do hlasu se mu vrátil hněv, ale tentokrát to byla zuřivost naštvaného muže, nikoli maniakálního psychopata.

S lehkostí získanou zkušeností jsem rukou sáhla do kapsy šatů a nahmatala injekční stříkačku. Jednou rukou jsem z jehly sundala krytku a málem jsem se u toho píchla.

„Chceš vědět,“ začala jsem, když jsem konečně ovládla hlas, „co je tady k smíchu?“

Na okamžik zavládlo v dodávce naprosté ticho, jako kdyby se zastavil čas. I naše zpocená těla znehybněla.

Vrhla jsem na Tima pohled přimhouřenýma očima. Bez emocí. Chladný.

„Je legrační, že většina mužů tvého druhu se chová stejně. Ani jeden z vás nedokáže pokračovat, když se začnu smát. Potřebujete vyděšený jekot, abyste měli pocit moci, že jo? Ale ve skutečnosti žádnou moc nemáš.“

Vrazila jsem mu jehlu ze strany do krku a vstříkla jsem do něj obsah injekce. Tim sebou trhl, jako kdybych ho postřelila. Pak chňapl po mé ruce, vytrhl mi z ní stříkačku a zíral na ni.

Rychle jsem natáhla ruku kolem něj, cukla jsem klikou a kopnutím otevřela dveře. Než si uvědomil, co se děje, pokrčila jsem kolena a vytlačila ho z dodávky. Timovo mohutné tělo dopadlo s hlasitým žuchnutím na zem. Slyšela jsem, jak pod ním praskla suchá větev.

Přesunula jsem se na místo řidiče a pečlivě jsem si uhladila pomačkané šaty. „Propofol účinkuje rychle,“ oznámila jsem mu. „Popovídáme si, až se probereš.“

Vystoupila jsem z dodávky. Šlápla jsem mu přitom na hruď, a Tim pod mou vahou zasípal.

„Pak mi řekneš, kde jsou těla Kimberly Horneové a Janet Pottsové.“

Tim lapal po dechu, ale než se přestal hýbat, nějak se mu podařilo převalit se na bok. Jeho nevidomé oči zíraly do prázdna, zatímco ústa měl otevřená dokořán, jakoby zmrazená při výkřiku.

Vytáhla jsem z kabelky rukavice a pomalu jsem si je natáhla. Sklonila jsem se, zula jsem Timovi jeho kožené boty a vklouzla jsem do nich. Byly mi příliš velké a měla jsem v nich trochu nejistý krok, ale v pořádku jsem se dostala k zadním dveřím dodávky.

„Tak se podíváme, s čím tady budeme pracovat,“ řekla jsem a upravila jsem si na hlavě krátkou blond paruku. Během zápasu se mi posunula mírně na stranu. Paruky s krátkými vlasy byly při lovu vždy mou první volbou. Dokonale schovaly mé vlastní dlouhé vlasy a maskovaly jednu z mých hlavních identifikačních charakteristik. Když policie hledala podezřelou osobu, zřídkakdy brala v úvahu možnost kvalitní paruky. „Ještě mě vnímáš, Time?“ zeptala jsem se. Pak jsem otevřela dveře dodávky a vlezla dovnitř.

Žádná odpověď.

„Dobře.“

Kužely jasného světla z reflektorů dodávky mířily na Tima s hlavou a trupem pevně připoutanými izolační páskou ke kmeni vzrostlého stromu. Zasténal a pomalu otevřel oči. Po bradě mu stékaly sliny a kapaly mu na hruď. Nejdřív měl oči obrácené v sloup, takže bylo vidět jen bělmo, ale pak se náhle probral a doširoka je otevřel.

„Ty mrcho!“ Zakuckal se přitom slinami, které se mu shromáždily v ústech a hrdle a rychle je vyplivl. Jak se snažil uvolnit si paže, bezmocně pohnul rameny.

„Rozvaž mě!“ dožadoval se a vykašlával přitom další sliny.

Oblečená v ochranném overalu – z jeho sbírky – jsem si stoupla před dodávku s bezdrátovou vrtačkou v ruce. Kbelík Fixxu už stál připravený vedle dodávky.

„Hloupý, hloupý Time,“ řekla jsem a stiskla jsem spouštěcí spínač. Chvíli jsem pozorovala rotující špičku vrtáku na dlaždice a pak jsem se dívala, jak se okamžitě zastavila, když jsem spínač uvolnila. „Dal sis takovou práci, že sis na rande oblékl overal, a pak bys na místě zanechal svou DNA, když bys mě znásilnil? Což mimochodem vůbec nebylo hezké. Při tak amatérském jednání tě měla FBI najít mnohem dřív než já.“

Tim rychle zamrkal, jako kdyby si právě uvědomil, že udělal chybu.

„No, ale nezdržujme se minulostí.“ Sklonila jsem se a vytáhla jsem z kabelky, ležící v blátě vedle kbelíku Fixxu, několik injekčních stříkaček. Jedna byla plná, ostatní téměř prázdné. S pohledem tak bezvýrazným, jako kdybych čekala, až uschne nátěr, jsem znovu sáhla do kabelky a vytáhla jsem z uzavíratelného sáčku na zip dva uřezané prsty. Byly namodralé a páchly hnilobou. Postupně jsem přitlačila špičky obou prstů na všechny injekční stříkačky.

Tim v němém úžasu pozorně sledoval každý můj pohyb. Rty se mu chvěly, ale nevydal ani hlásku.

„Heroin,“ vysvětlila jsem. „Ta plná obsahuje smrtelnou dávku. A ty prsty zanechají otisky zesnulého zločince.“

„Co-cože?“

Přešla jsem k němu a klekla jsem si vedle jeho roztažených, bezvládných nohou. Nevzrušeně jsem vybrala jednu ze stříkaček s nepatrným množstvím drogy.

„Co to kurva děláš?“

„Potřebuji tvou DNA, aby si ty stříkačky spojili s tebou. Pohodím je do dodávky, aby tě považovali za narkomana. Tím do značné míry zametu stopy. Je to tragédie, ale jakmile se v případu objeví drogy, policisté vnímají oběť jako méně důležitou a nejsou tak horliví při prosazování spravedlnosti.“

„Co? Dej to svinstvo pryč!“

Tim sebou cukal a svíjel se ve snaze se osvobodit, ale pohnul se sotva o pár centimetrů. S izolační páskou jsem to uměla.

Vzdychla jsem si a pokynula jsem hlavou směrem k jeho nohám. „Pokud si děláš starosti kvůli těm injekcím, tak nic neucítíš.“

Tim zíral na své nohy, obočí vysoko zdvižené, a tlačil hlavu proti pásce na čele. Pak začal lapat po dechu, jako kdyby se topil.

„Moje nohy! Necítím nohy!“

Jak se snažil uvolnit si hlavu, žíly na krku mu vystouply tak, že připomínaly klubko zmijí. „Ty pitomá děvko! Cos mi to udělala s nohama?“

Sešpulila jsem rty. „Nepřinesl jsi dost izolační pásky, takže jsem ti musela přetnout míchu v oblasti bederní páteře. Proto jsi od pasu dolů ochrnutý.“

„Cože jsi udělala?“ jeho vztek přešel v zaskučení z čirého zoufalství.

„Vidím, že tě to rozrušilo. Ale když se nad tím zamyslíš, měl bys mi být vděčný. Od pasu dolů neucítíš žádnou bolest. Je to laskavost, kterou jsi nedopřál Samantě Haydenové. Podle lékařské zprávy byla zmlácená tak krutě, že se jí zlomila na dvou místech stehenní kost. Už jen ta brutální síla, které je k tomu potřeba…“ Znechuceně jsem zavrtěla hlavou.

„Já nevím, o čem to mluvíš! Seš šílená!“ blábolil jako všichni ostatní. V tomhle byli zcela předvídatelní. Nechtělo se mi to poslouchat.

Pevnou rukou, se stříkačkou v pravém úhlu, jsem mu zabodla první jehlu do stehna.

„Co-co to děláš? Přestaň!“

„Kost měla zlomenou přesně tady,“ řekla jsem a zapíchla jsem další jehlu o několik centimetrů níž. „A tady.“

Znovu jsem natáhla ruku po stříkačkách položených na zemi a po krátkém zaváhání jsem zvedla tu, která obsahovala smrtelnou dávku heroinu.

„Já smrt znám,“ řekla jsem drsným tónem. „Ten znepokojivý klid, který nastane, když z očí vyprchá poslední záblesk života. Je to krásné a děsivé zároveň.“

Sáhla jsem po vrtačce.

„Samatha měla hlavu rozbitou tak surově, že ji musel forenzní tým na místě činu zmrazit, aby se při transportu nerozpadla.“ Ťukla jsem do spínače vrtačky. Její pronikavé hrčení se neslo nocí, zatímco na ni Tim v hrůze upíral zrak.

„Zajímalo by mě, jestli by její rodinu potěšilo, kdyby se něco podobného stalo muži, který zavraždil jejich holčičku.“

Tim zatínal zuby tak silně, až mu z toho tlaku zbělaly dásně, a vzpínal se proti izolační pásce tak, že mu z té snahy obličej temně zrudl, ale nakonec to se zaskučením vzdal.

„Pomoc!“ ječel. „Pomooooc!“

Pomalu jsem vstala. Tyčila jsem se nad tou žalostnou troskou někdejšího monstra, které připravilo o život bezpočet mladých žen těmi nejhrůznějšími způsoby, jaké si lidská mysl dovede představit.

„Pomoc?“ zeptala jsem se klidně. „To je to, co křičely Kimberley Horneová a Janet Pottsová, když jsi je brutálně vraždil?“

„Já… Já nevím, o čem to mluvíš,“ fňukal Tim jako dítě. „Prosím, neubližuj mi.“ Slzy se mu kutálely po tvářích. Ale nebyly to slzy lítosti. Ne, ronil je nad sebou.

„Ach… tady jsou.“ Krátce jsem pokynula k jeho obličeji. „Lidé si myslí, že psychopati jako ty neprožívají žádné emoce, ale já vím, že ty slzy jsou upřímné. Brzy budeš brečet a žadonit jako opravdový zbabělec, kterým ve skutečnosti jsi.“ Nedokázala jsem si ten jedovatý posměšek odpustit. „Je to paradox, ale nějakým záhadným způsobem dokážeš cítit víc než já.“ Lidé s asociální poruchou osobnosti postrádají empatii vůči lidem a někdy i zvířatům. K normálním lidem a zvířatům jsem cítila empatie dost. Ale když přišlo na intenzívní emoce, byla jsem jich zcela neschopná.

„Prosím, nech mě jít. Mám děti,“ vzlykal Tim.

„Skvělé.“ Apatický výraz v mé tváři vystřídalo mírné nadšení. „Bude jim bez tebe mnohem líp. Obzvlášť poté, až se svět dozví, co za zrůdu ve skutečnosti jsi.“

„Já nejsem ten, za koho mě máš. Já jsem těm ženám neublížil. Žádnou z nich neznám! Musíš mi věřit!“

„Netrap se. Brzy si vzpomeneš. Muži jako ty si vždycky vzpomenou, sotva zakusí trochu bolesti. Což je svým způsobem ironie. Je pozoruhodné vidět, jak někdo, kdo miluje násilí, ho když se karta obrátí, sám tak špatně snáší.“

Stiskla jsem spouštěcí spínač a namířila jsem vrtačku Timovi na zuby. Její vrčení a ječivé skřípění se neslo lesem.

„Neeeeee!“ vřískal Tim a pevně stiskl víčka, jak se vrtačka blížila k jeho obličeji. Náhle zavřel i ústa. Tím však nezastavil ani mě, ani vrtačku. Stejnoměrnou silou jsem provrtala měkkou tkáň jeho rtů a bez námahy jsem narazila na zuby. Ozval se skřípavý zvuk tření kovu o sklovinu a na všechny strany se rozletěly kousíčky krvavé tkáně a bílé úlomky zubů. Tim reflexivně otevřel ústa a začal divoce ječet.

Přestala jsem a zírala jsem na jeho zmrzačené přední zuby, napůl odvrtané. Z brady mu stékala krev smíšená se slinami a kapala mu hruď.

„Přestaň!“ křičel Tim. Ústa měl otevřená dokořán a snažil se při mluvení nedotýkat odhalených živých nervů v rozbitých zubech. „Prosím přestaň! Prosím! Strašně to bolí. Prosím!“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Tak budeme pokračovat?“

„Ne.“ Plakal a tělo se mu nekontrolovatelně třáslo. „Prosím… ne!“

Svraštila jsem obočí a znovu jsem zvedla vrtačku. „Řekni mi, kde jsou ta chybějící těla, a já přestanu.“

Tim zamrkal. „Já nevím, o čem to mluvííííí–“

Zanořila jsem mu vrtačku do horní řady zubů, tentokrát s větší silou. Přejela jsem vrtákem po celé řadě horních i spodních předních zubů. Krev, maso a velké úlomky zubů odletovaly všemi směry, některé mě zasáhly do obličeje. Timův jekot přehlušil i hlasité skřípění vrtačky. Znovu jsem přestala. Tentokrát se jeho dásně proměnily v neidentifikovatelnou krvavou masu. Tim dál vřískal, ale hlas mu postupně slábl, až přešel v chraptivý vzlykot.

„Obvykle začínám něčím menším, ale potom to rozjedu ve velkém,“ řekla jsem konverzačním tónem, jako kdybychom si jen tak povídali. Jako crescendo v barvité sonátě. „Ale dnes večer nemám moc času.“ Vložila jsem do tónu hlasu špetku podráždění. „Přišel jsi pozdě. Takže se tě zeptám ještě jednou: kde jsou ta těla?“

Když Tim neodpovídal, namířila jsem mu vrtačkou na jedno oko.

„Chočkej!“ Jak při mluvení vyplivoval krev, nedokázal pořádně vyslovovat. „Chočkej, chočkej, ‘rosím chočkej… ‘rosím…“

„Takže konečně jsi pochopil svou situaci,“ řekla jsem a přikývla.

„Jsou…“ vzlykal. „Jsou ‘ohř‘ené na hř‘itově v New‘ootu.“

Zvedla jsem obočí. „Na hřbitově v Newportu?“ zopakovala jsem, abych si to potvrdila.

Tim jen dál vzlykal, takže jsem to vzala jako souhlas.

„Čerstvé hroby bez náhrobků by byly nápadné a budily by podezření,“ uvažovala jsem nahlas, ale pak jsem se zarazila. „Ledaže bys těla uložil do hrobů nedávno zesnulých. Hned po pohřbu, ještě než na nich začne růst tráva a květiny.“ Naklonila jsem hlavu. „Timmy, chlapče… Musím přiznat, že je to docela chytré. Předpokládám, že si nepamatuješ, do kterých hrobů jsi je pohřbil?“

Tim jen dál přerývaně fňukal. Kdybych ve spisech FBI neviděla, čeho se dopustil, bylo by mi ho líto. Ale zrůda jako on si nezasloužila soucit.

Rázně jsem zvedla stříkačku se smrtelnou dávkou heroinu.

„Co… co to děláš!“ Vytřeštil oči tak, až se odhalilo bělmo kolem jeho zřítelnic. „Řek‘… řek‘ jse‘, kde jsou! Řeklas, že ‘řestaneš, když ti to řeknu!“

„Ano. A taky přestanu, s vrtačkou.“ Vrazila jsem mu jehlu do nohy a vyprázdnila obsah. „Jak už jsem řekla, nemám moc času, a ještě ti musím rozvrtat obličej. A půjde mi to líp, když u toho nebudeš brečet a podělávat se. A upřímně, na rozdíl od tebe si to neužívám.“

Jakmile ho zasáhl náhlý, hřejivý nával heroinu, objevil se na Timově znetvořené tváři lehký úsměv. Kdesi v hloubi mi vadilo, že bude ušetřen utrpení, jímž si musely projít jeho oběti. Ale za necelé dvě hodiny jsem měla koncert a jeho kňučení mě iritovalo.

Tim stále namáhavěji lapal po dechu a obracel oči v sloup. Za chvíli mu znachověla kůže a dech se zpomalil. Pak přestal dýchat úplně.

Přední část dodávky jsem už vyčistila Fixxem dřív, ale ještě mě čekal další úklid a aranžování scény, než se budu moct vrátit do Bostonu. V hlavě mi znělo tikání hodin a nutilo mě pracovat rychle.

Zvedla jsem vrtačku a už už jsem se chystala dokončit úkol, když jsem si uvědomila, že jsem se dopustila chyby. Chyby jsem nesnášela. Znamenaly bezesné noci, kdy se budu převalovat na posteli a přehrávat si je v mysli stále dokola.

Zírala jsem na Tima a zklamaně jsem zavrtěla hlavou. Po létech studia základních lidských emocí jsem udělala očividnou chybu!

„Radost není ta správná emoce,“ zamumlala jsem si pro sebe. Dříve jsem řekla Timovi, že rodiny obětí se budou radovat nad jeho bídným koncem. Ale když jsem se nad tím zamyslela znovu, teď když měl ústa rozvrtaná do neidentifikovatelné kaše, došlo mi, že radost vůbec není ta správná emoce.

Radost. Zakroutila jsem hlavou. Proč by něco takového mělo někomu přinést radost? Radost je vyhrazena pro rodinné oslavy, štěně v náručí anebo polibek milované bytosti… ne tohle!

Na svou obhajobu musím říct, že se potýkám jak se záludnostmi autismu, tak s tajemným světem alexitymie. Každá z těchto poruch s sebou nese řadu specifických problémů, nicméně byl to stín alexitymie, nikoli autismu, jenž zastíral mou schopnost cítit emoce a pouto k jiným lidem. Ačkoli jsem zasvětila celý život úsilí porozumět citům, byl to nikdy nekončící zápas. Kdy se usmát, kdy smát, kdy vypadat rozčileně anebo zlostně ječet. Zhluboka jsem se nadechla a znovu se podívala na Timův znetvořený obličej.

Samozřejmě jim to nepřinese radost.

Zapnula jsem vrtačku a namířila ji na Timovo levé oko.

Ale mohlo by jim to přinést klid.

Tlumený zvuk kroků spěchajících kolem mé šatny a naléhavý šepot mi napověděly, že jsem přišla pozdě. O padesát sedm nezdvořilých minut. Nesnášela jsem, když ostatní chodili pozdě. Ještě víc jsem nesnášela vlastní zpoždění.

Rychle jsem strčila igelitovou tašku s červenými šaty a blond parukou pod pozlacený kosmetický stolek. Uklidila jsem i baleríny. Po koncertě se jich zbavím.

Ozvalo se jemné zaklepání na dveře. Chvatně jsem si stáhla dlouhé černé vlasy do drdolu a otřela jsem si obličej odličovacími vlhčenými ubrousky, abych smyla jakékoli zbylé stopy krve. Overal mě sice ochránil před většinou stříkanců, ale obličej a krk potřebovaly otřít několikrát.

„Leo?“ Ozval se za dveřmi hlas Erika Hiebera. Personál jako vždy přivedl ředitele, aby situaci vyřešil. Ignorovala jsem ho. Vklouzla jsem do černých lodiček a přes hlavu jsem si přetáhla dlouhé saténové večerní šaty. Jejich chladivá, hedvábná látka mi lehce sklouzla po nahých prsou až dolů ke kotníkům.

„Leo, je všechno v pořádku?“ zeptal se Erik.

Ještě jednou jsem zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle. Maskara docela slušně vydržela celou událost, a když jsem si několika rychlými poklepy nanesla make-up na čelo a tváře, vypadala jsem dostatečně reprezentativně.

„Můžeme koncert zrušit, jestli ti není dobře, Leo. Stačí říct a já…“

Rozrazila jsem dveře a sebevědomě jsem proplula kolem vysokého stříbrovlasého muže, z něhož vyzařovala arogance a autorita. Rázně jsem pokračovala chodbou směrem k jevišti. Cestou jsem míjela obličeje uvolněné úlevou, od kulisáků po Crystal, zrzavou provozní ředitelku. Erik cupital za mnou, sotva mi stačil.

Dorazili jsme ke schodům na jeviště, kde mě přivítají tisíce lidí, kteří na dnešní koncert přicestovali ze všech koutů světa.

„Dej mi vědět, kdybys cokoli potřebovala. Tvé přání je mi rozkazem,“ pronesl Erik s falešným úsměvem na rtech. Jeho typický karmínový saténový šál, elegantně přehozený přes ramena, podivně ladil s rudou barvou Crystaliných brýlí a vlasů.

„Děkuji, dám,“ přikývla jsem a vystoupila jsem po schodech do jasného, teplého světla na pódiu. V okamžiku, kdy mě dav diváků spatřil, ozval se ohlušující potlesk. Lidé vstávali ze sedadel, jásali a vyvolávali moje jméno.

Přešla jsem k javorově zbarvenému koncertnímu křídlu Bosendorfer, jedinému klavíru, na který jsem byla ochotná hrát, a konečně jsem se otočila čelem k divákům. V oslepujícím světle reflektorů bylo těžké rozlišit jednotlivé obličeje, ale jednoznačně jsem poznala elegantního muže, který tleskal ze soukromého balkónu v prvním pořadí.

Luca Domizio. Jeden z mých největších obdivovatelů. Vyzařovala z něj aura velké autority, která varovala ostatní, aby si s ním nezačínali. Byl jedním z těch mužů, co stárnou s elegancí. Na sobě měl smokink šitý na míru, prošedivělé černé vlasy hladce sčesané dozadu. Působil velmi kultivovaně, jako vždy. V ruce držel jedinou rudou růži, kterou po koncertě hodí na pódium, jako to dělal pokaždé. Upřeně jsem se na něj dívala v odpověď na jeho pokývnutí. Pak jsem se poklonila davu a usedla na stoličku ke klavíru.

Obecenstvo se okamžitě ponořilo do absolutního ticha. Nikdo nezakašlal ani nekýchl, nebylo slyšet šoupání nohou.

S pohledem upřeným na černé a bílé klávesy přede mnou jsem se zhluboka nadechla. Doširoka jsem roztáhla prsty a udeřila do kláves tvrdé, pomalé úvodní akordy Rachmaninova Preludia cis moll, opus 3 číslo 2. Zdálo se, že každý tón uchvacuje diváky stále víc, jejich společné soustředění naplňovalo prostor napjatým vzrušením. Dav byl očarován, zcela ponořen do kouzla mé hudby. Mnozí z diváků přiletěli z různých koutů světa, jen aby mě slyšeli hrát. Vystupovala jsem jen v Bostonu – nikde jinde – a mé koncerty byly zcela vyprodané na léta dopředu.

Jako vždy v dozvucích zabíjení jsem koncert zakončila složitými melodiemi Lisztovy La Campanelly. Sice není technicky tak náročná jako Cziffrova klavírní transkripce Letu čmeláka anebo Islamej Milije Balakireva, přesto pro svou závratnou rychlost a technickou dokonalost vyžaduje La Campanella mimořádnou přesnost a obratnost. Zahrát ji v zamýšleném tempu je výkon, jehož dosáhlo jen několik klavírních mistrů, zatímco většina ostatních se hroutila pod tíhou rychlých chromatických pasáží valících se přes celou klávesnici.

Ale já, snad jediná osoba na této planetě, jsem zvládla výzvu tohoto díla za méně než 3 minuty a 45 sekund.

Můj výkon nespočíval jen v tom, že jsem dokonale zahrála každý tón; moje provedení přesáhlo obvyklou kakofonii a utkalo jasnou, podmanivou melodii.

Před lety provedli vědci z Massachusettského technologického institutu studii s použitím „La Campanelly“ a nového softwaru pro posouzení technické přesnosti hudebníků ve srovnání s počítači. Moje provedení bylo zahrnuto do studie a výsledky byly ohromující. Jako jediná pianistka jsem se přiblížila přesnosti počítače. Nikdo jiný mé rychlosti a přesnosti nedosáhl.

Nikdo.

Ta studie mě vynesla na vrchol světa klasické hudby. Přes noc jsem se z klavíristky proměnila v legendu – stroj v lidské podobě a moje hudba ve znepokojivou ozvěnu mé temné duše.

Oslavovali mě jako největší pianistku století.

Uctívali i půdu, po které jsem kráčela.

Nazývali mě reinkarnací samotného Bacha i Beethovena.

Dokázala jsem diváky přivést od slz k smíchu během několika sekund.

A přesto… jsem byla podvodnice.

Podfukářka.

Šejdířka.

Protože jsem při hře necítila vůbec nic.

Ani sebemenší záchvěv radosti či utrpení. Nic. Nada. Nula. Prázdno.

Kdybych byla barvou, nebyla bych žlutá, zelená, modrá, dokonce ani černá nebo bílá. Byla bych šedá.

Hra na klavír ve mně nekonečné moře šedi jen rozvířila. Mohla jsem strávit hodinu na běžeckém trenažeru a cítila bych se stejně: na konci zpocená a unavená, o několik spálených kalorií lehčí.

Přesto mě hraní na klavír zachránilo. Skrze hudbu jsem se o emocích naučila víc než kdykoli předtím při komunikaci s lidmi či během nekonečných, nudných hodin strávených na terapii. Každá řada tónů odpovídá určité lidské emoci. Mollové tóny se pojí se smutkem, zatímco durové s živou a veselou náladou. To jsou emoce, které bych měla cítit, ale necítím. Nicméně teď už si je dokážu spojit alespoň se zvukem. Byla jsem jako hacker, který luští počítačový kód.

Vděčím této umělecké formě za svůj život. Svou existenci. Osvobodila mě od psychiatrických léčeben a nekonečných hodin terapie. Pokaždé, když se dotknu klávesnice, slavnostně si přísahám, že na to nikdy nezapomenu, i kdyby mou jedinou emocí měla být vděčnost.

Kapitola druhá

Sotva Liam dosedl do kavárenského boxu ve tvaru retro automobilu naproti dívce, s kterou měl domluvené rande, začal jeho telefon hlasitě vyzvánět melodii „Volá ti maminka“. Restauraci ve stylu rokenrolu vybrala pro ranní snídaňovou schůzku Elly, atraktivní učitelka jógy. Liam neměl tušení, že jsou ranní rande v módě, ale protože se mu termín hodil víc než večer, nevadilo mu to.

V kavárně to vonělo čerstvě mletou kávou a smaženou slaninou. Postarší číšnice procházela mezi stolky, dolévala hostům do šálků kávu a vesele si s nimi u toho povídala.

„Promiň.“ Liam s omluvným úsměvem ztišil zvuk na telefonu.

Elly zvedla modré oči od menu a zastrčila si za ucho pramen zvlněných blond vlasů. „To ti vážně volá máma?“

„Já vím, je to trapné, ale… ano. Kluci z IT oddělení považovali za skvělý nápad, že mi k pětatřicátinám hacknou telefon a nainstalují mi tam tohle vyzvánění.“

„To je ale narušení soukromí,“ poznamenala Elly zamračeně.

„Jen si dělali legraci,“ Liamovi to připadalo docela vtipné, ale Elly to z nějakého důvodu pobouřilo.

„My v práci často takhle vtipkujeme, abychom se z toho všeho nezbláznili. Ale protože nevím, jak se toho vyzvánění zbavit, stal se z něj tak trochu opakovaný vtip.“ S širokým úsměvem zvedl telefon. „Já to totiž s technikou vůbec neumím. Mobil používám jen na volání, esemesky a občas na focení – to při těch vzácných příležitostech, kdy moje dcera zrovna nemá záchvat vzteku.“

Elly na něj vrhla překvapený pohled. „Ty… máš dceru?“

„Ano, myslel jsem si, že se ve svém online profilu zmiňuju o…“

Liama přerušilo opětovné vyzvánění „Volá ti maminka“.

Povzdychl si. „Od včerejška její hovory odmítám, ale teď bych to měl raději zvednout, jinak zavolá do úřadu a nechá mě hledat.“

Když Liam rychlým krokem mířil ven z restaurace, otáčely se za ním všechny hlavy, protože mu telefon začal znovu hlasitě vyzvánět. Vyšel do svěžího ranního vzduchu, jen aby ho okamžitě zasáhl silný zápach smogu z dopravy. S chladivým vánkem ve tváři rychle přijal hovor.

„Mami? Je všechno v pořádku?“

„Volala jsem ti už včera večer.“

„V jedenáct. Stárnu, už jsem spal.“

Chvíli bylo ticho.

„Urovnat?“

Table of Contents

Věnování

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá