Charan Ranganath

PAMĚŤ

Proč si pamatujeme a jak si umět vybavit to důležité

Copyright © 2024 Charan Ranganath

All rights reserved. Published in the United States by Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Podle anglického originálu Why we Remember: Unlocking Memory’s Power to Hold on to What Matters vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odpovědná redakce Lenka Čížková

Jazyková redakce Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Ondřej Volný

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Tomáš Cikán

Fotografie autora @MichaelRockphoto

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-pamet, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-257-0

Mé rodině

ÚVOD

POZNEJTE SVÉ PAMATUJÍCÍ JÁ

Moje schopnost vybavit si text písničky z osmdesátých let dalece převyšuje mou schopnost vzpomenout si, pro co jsem šel do kuchyně.

– ANONYMNÍ INTERNETOVÝ MEM

Zkuste se na chvíli zastavit a položit si otázku, kým právě teď jste.

Zamyslete se nad vztahy se svými blízkými, svou prací, místem, kde se nacházíte, svou aktuální životní situací. Které z vašich osobních zkušeností byste označili za nesmazatelné, tedy takové, díky nimž jste dnes právě tím, kým jste? Jaká jsou vaše nejhlubší přesvědčení? Která velká či malá, dobrá nebo špatná rozhodnutí vás dovedla právě sem?

Naše rozhodnutí ovlivňuje, a někdy přímo určuje, právě paměť. Abych parafrázoval psychologa a nositele Nobelovy ceny Dannyho Kahnemana, vaše „prožívající já“ má na starost život, zatímco vaše „pamatující já“ rozhodování. Někdy jde o rozhodnutí drobná a naprosto všední, jako například co si dáte k obědu nebo po kterém pracím prášku sáhnete v přeplněném regálu supermarketu. Jindy se v nich skrývá hnací síla životních změn, od volby kariéry a bydlení přes otázku, čemu věříte, až po výchovu dětí a výběr lidí, kterými se chcete obklopovat. Paměť navíc určuje, jaké pocity vám tato rozhodnutí přinesou. V mnoha studiích Kahneman i další výzkumníci prokázali, že štěstí a spokojenost plynoucí z našich rozhodnutí nejsou dány tím, co jsme prožili, ale spíše tím, co si pamatujeme.

Stručně řečeno: pamatující já neustále (a důkladně) formuje naši přítomnost i budoucnost tím, že ovlivňuje každičké naše rozhodnutí. Nemusí to být nutně na škodu, avšak plyne z toho, že své pamatující já a mechanismy jeho dalekosáhlého vlivu potřebujeme dobře pochopit.

Přesto si všudypřítomnosti paměti v našich myšlenkách, činech, emocích a rozhodnutích příliš nevšímáme, tedy pokud nás zrovna nezklame. To vím dobře, protože kdykoli se s někým seznámím a prozradím mu, že se živím výzkumem paměti, většinou se mě zeptá: „Proč všechno hned zapomenu?“ Často si sám kladu stejnou otázku. Denně zapomínám jména, tváře, rozhovory, ba dokonce co mám v danou chvíli udělat. Všichni bědujeme, jak si na něco nemůžeme vzpomenout, a s přibývajícím věkem nás zapomnětlivost vyloženě děsí.

Závažná ztráta paměti člověka bezpochyby ochromí, ale naše nejčastější stížnosti a obavy spojené s běžným zapomínáním zpravidla vycházejí z hluboce zakořeněných omylů. Navzdory všeobecnému přesvědčení nám výzkum paměti neříká, že si můžeme – nebo že bychom si dokonce měli – pamatovat více. Problém nespočívá v samotné paměti, ale v tom, že od ní očekáváme něco jiného, než k čemu ve skutečnosti slouží.

Není naším úkolem pamatovat si všechno, co se v minulosti odehrálo. Mechanismy paměti nevznikly proto, aby nám utkvělo jméno toho chlápka, kterého jsme potkali na té akci. Slovy jedné z nejvýznamnějších osobností v dějinách výzkumu paměti, britského psychologa sira Frederica Bartletta je „precizní vybavování mimořádně nedůležité“.

Místo otázky „Proč zapomínáme?“ bychom se tedy spíše měli ptát: „Jak to, že si pamatujeme?“

První krok k odpovědi jsem učinil jednoho větrného odpoledne na podzim roku 1993. Coby dvaadvacetiletý postgraduální student jsem pracoval na doktorátu z klinické psychologie na Severozápadní univerzitě a právě jsem navrhl svou první studii zaměřenou na paměť – i když se jí původně vůbec neměla týkat. Zabýval jsem se klinickou depresí a pomocí navrhované studie jsem chtěl spolu s kolegy prozkoumat, jak smutná nálada ovlivňuje pozornost. Když jsem vcházel do laboratoře Cresap, ve sluchátkách mi duněla píseň od kapely Hüsker Dü (což švédsky znamená „Vzpomínáš si?“), abych se psychicky naladil na elektroencefalografické vyšetření (neboli EEG) první účastnice studie. Měla husté kudrnaté vlasy a mně se vůbec nedařilo připevnit jí na hlavu elektrody. Po třiceti minutách fascinovaného zírání na monitor počítače, kde se zobrazovaly vlny elektrické aktivity jejího mozku, nastal čas elektrody odstranit a uklidit po sobě. Navzdory veškerému úsilí odcházela z laboratoře s vlasy pokrytými silnou krustou vodivého gelu.

U jinak emočně zdravých osob jsme se snažili vyvolat pocity smutku a poté sledovat, zda pod vlivem smutné nálady věnují větší pozornost negativním slovům (například trauma nebo utrpení) než slovům neutrálním (typu banán či dveře). Smutnou náladu jsme našim dobrovolníkům navozovali pomocí výběru pomalé klasické hudby včetně skladby Sergeje Prokofjeva „Rusko pod mongolským jhem“ z filmu Alexandr Něvský – skladby vyvolávající smutek tak účinně, že byla použita v řadě studií zaměřených na klinickou depresi. S touto hudební kulisou v pozadí jsme dobrovolníky požádali, aby si vybavili určitou událost či období, kdy byli smutní. Předpokládali jsme, že jim hudba vzpomínání na pochmurné události usnadní a že vzpomínka na takovou událost vyvolá smutek. Nemýlili jsme se. Fungovalo to spolehlivě.

Zbytek experimentu byl fiasko, ale v paměti mi utkvěla jedna věc: prostřednictvím vzpomínek účastníků na minulost jsme dokázali změnit jejich pohled na současnost a její prožívání. Nejenže je vzpomínka na smutnou událost zarmoutila, navíc se zdálo, že když jsou smutní, snáze si vybaví jiné smutné věci. Od těch dob mě fascinuje, jak zásadním způsobem mozkové struktury zodpovědné za paměťové procesy ovlivňují naše smýšlení a pocity v přítomném okamžiku, a tím i naše budoucí směřování.

V laboratorních podmínkách lze vzpomínky vyvolat truchlivou skladbou, ale v reálném světě nás často přepadnou v těch nejméně očekávaných chvílích pod vlivem těch nejneuvěřitelnějších podnětů – může jít třeba o slovo, tvář, určitou vůni či chuť. Mně samotnému stačí pouhé dva akordy písně „Born in the U.S.A.“, a už se na mě valí vzpomínky na spolužáky ze střední školy, kteří mě pravidelně častovali všemožnými rasistickými nadávkami.

Různé zvuky, vůně a zrakové vjemy nás však mohou vracet i do radostnějších časů. Jedna písnička od indie rockové kapely flREHOSE mi vždy připomene první rande s mou ženou Nicole; vůně chlebovníku mě přenese na pláž v indickém Madrásu, kde jsem se procházel s dědečkem; pohled na pestrobarevně pomalovanou zeď u malé berkeleyské hospůdky Starry Plough mě spolehlivě vrátí do studentských časů na nezapomenutelný koncert, který jsem odehrál se svou školní rockovou kapelou Plug-In Drug. (Ano, na ten název nejsem pyšný.)

Všechny tyto vzpomínky a jimi vyvolané pocity poukazují na jeden z hlavních principů, z nichž vychází většina mé práce jako klinického psychologa i jako neurovědce: Paměť je mnohem, mnohem víc než jen archiv minulosti. Je to prizma, skrze které vnímáme sami sebe, druhé a svět. Je to podhoubí propojující vše, co říkáme, co si myslíme a co děláme. Při volbě povolání mě bezpochyby ovlivnila zkušenost imigranta první generace, která ve mně zanechala trvalý pocit „jinakosti“. Až do té míry, že si někdy připadám jako mimozemšťan, který zkoumá lidské mozky, aby přišel na to, proč se lidé chovají tak, jak se chovají.

Chceme-li plně docenit podivuhodný a svérázný způsob, jímž lidský mozek uchovává minulost, musíme hlouběji zapátrat po tom, proč a jak paměť formuje náš život. Nejrůznější mechanismy podílející se na paměťových procesech se vyvinuly s cílem překonat ohrožení a přežít. Naši předkové upřednostňovali informace, díky nimž se mohli připravit na budoucnost. Potřebovali si zapamatovat, které plody jsou jedovaté, kde najdou pomocnou ruku a kdo je nejspíš podrazí, kde se občerství příjemným večerním vánkem nebo svěží pitnou vodu a ve které řece se to hemží krokodýly. Pokud si to všechno zapamatovali, dožili se dalšího jídla.

Z toho vyplývá, že domnělé nedostatky paměti jsou často pouze jejími charakteristickými vlastnostmi. Zapomínáme, protože si do hlavy potřebujeme uložit důležité informace, abychom je mohli rychle využít, až bude třeba. Vzpomínky jsou tvárné a občas nepřesné, protože náš mozek byl stvořen k orientaci ve světě, který se neustále proměňuje: Místo, které dříve skýtalo hojnost potravy, se proměnilo v neúrodnou pustinu. Z člověka, jemuž jsme kdysi důvěřovali, se může vyklubat padouch. Lidstvo nepotřebovalo paměť statickou a fotografickou, ale flexibilní a schopnou přizpůsobení.

Tato kniha vám tedy neprozradí, „jak si všechno zapamatovat“. V následujících kapitolách vás místo toho zavedu do hlubin paměťových procesů, abyste pochopili, jak může pamatující já ovlivňovat vaše vztahy, rozhodnutí, identitu i sociální bublinu. S vědomím, jak obrovským dosahem vaše pamatující já disponuje, se můžete soustředit na věci, které si chcete uchovat, a využít svou minulost k úspěšnému proplouvání budoucností.

V první části knihy vám představím základní mechanismy paměti a principy zapomínání a ukážu vám, jak si zapamatovat důležité věci. To však bude teprve začátek. Ve druhé části se hlouběji ponoříme do problematiky skrytých sil paměti, pod jejichž vlivem interpretujeme minulost a které formují naše vnímání přítomnosti. A nakonec se ve třetí části podíváme, jak nám tvárnost paměti umožňuje odpovídat na proměny světa, a prozkoumáme širší důsledky vzájemného propojení naší paměti s pamětí ostatních.

Přitom vás seznámím s lidmi, jimž svérázy paměti zásadně ovlivnily život: někteří si pamatují příliš mnoho a jiní si naopak nedokážou vytvářet nové vzpomínky; další sužují vzpomínky na minulost, zatímco trápení jiných způsobily chyby v paměti druhých. Jejich příběhy, stejně jako poněkud obyčejnější příběhy lidí, jako jsem já, ukazují, jak (někdy) neviditelná ruka paměti řídí náš život.

Paměť neobnáší jen to, kým jsme byli, ale i to, kým jsme a kým se můžeme stát – jako jednotlivci i jako společnost. Příběh naší paměti je příběhem lidstva. A na jeho počátku stojí neuronové spoje plynule propojující naši minulost s přítomností a přítomnost s budoucností.

PRVNÍ ČÁST

ZÁKLADY PAMĚTI

1

KAM JSME DALI ROZUM?

PROČ SI NĚKTERÉ VĚCI PAMATUJEME, A JINÉ ZAPOMÍNÁME

* * *

Možná mám tak špatnou paměť proto, že vždycky dělám nejmíň dvě věci najednou. Něco, co člověk dělá jenom napůl nebo načtvrt, se zapomene snáz.

– ANDY WARHOL

Člověk je v průběhu života vystaven mnohem většímu množství informací, než kolik je jakýkoli organismus schopen uchovat. Podle jednoho odhadu čelí průměrný Američan denně čtyřiatřiceti gigabajtům informací (což odpovídá 11,8 hodiny). Vzhledem k téměř nepřetržitému proudu obrazů, slov a zvuků valících se na nás z telefonů, internetu, knih, rádia, televize, e-mailu a sociálních médií, nemluvě o bezpočtu zážitků spojených s pohybem ve fyzickém světě, není divu, že si nezapamatujeme všechno. Naopak je s podivem, že si vůbec něco pamatujeme. Zapomínat je lidské. Přesto patří zapomínání k nejzáhadnějším a nejvíce frustrujícím aspektům lidské existence.

Přirozeně se tedy nabízí otázka: „Proč si některé události pamatujeme, a jiné zapomeneme?“

Nedávno jsme s Nicole slavili třicáté výročí seznámení. Při té příležitosti jsme vytáhli stará rodinná videa, na která léta sedal prach, a nechali je zdigitalizovat. Fascinovaly mě především záběry z narozeninových oslav naší dcery Miry. Čekal jsem, že ve mně sledování videí zachycujících Miřino dětství vyvolá lavinu vzpomínek. U většiny z nich jsem měl naopak pocit, že je vidím poprvé. Sice jsem videa sám natáčel, ale nedokázal jsem si jednotlivé oslavy vybavit. Až na jednu.

Když byla Mira malá, většinou jsme její narozeniny slavili například v sacramentské zoo, v místním vědeckém muzeu, v tělocvičně nebo v lezecké hale. Na takových místech máte jistotu, že se děti zabaví, vyřádí a po celé dvě vyhrazené hodiny budou mít zajištěný neustálý přísun jídla, sladkých nápojů a aktivit. Oslav jsem se sice účastnil, ale soustředil jsem se hlavně na dokumentování těch vzácných okamžiků, abychom se k nim s Nicole mohli později vracet.

Na Miřiny osmé narozeniny jsem se rozhodl vyzkoušet něco jiného. Když jsem byl malý, slavívali jsme s bratrem Ravim narozeniny doma. Užili jsme si spoustu zábavy a rodiče nemuseli utrácet horentní sumy. A tak jsem se onoho roku odhodlal následovat svého punkového ducha a uspořádat Miře narozeninovou oslavu doma ve stylu „udělej si sám“. Každý, kdo někdy organizoval dětskou oslavu, moc dobře ví, že nejdůležitější je děti nějak zabavit. Miru odjakživa bavilo malování, a tak jsem v nedalekém městě navštívil obchod s keramickými figurkami koček, které si děti mohly pomalovat glazurou, nechat vypálit a odnést domů. Připravil jsem výtvarnou aktivitu, na dvoře pověsil piñatu ve tvaru Spongeboba a myslel jsem, že mám vystaráno.

Šeredně jsem se mýlil. Kočky byly pomalované do patnácti minut. Do sfoukávání svíček na dortu zbývala ještě spousta času, děti začínaly být neklidné a mě se zmocňovala panika. Vyhnal jsem děti na dvorek, kde se postavily do řady a jedno po druhém se pokoušely rozbít piñatu. Ta ovšem odmítala prasknout. Nakonec jsem se toho chopil sám, vytáhl z garáže golfovou hůl a prorazil do piñaty díru. Sladkosti se rozlétly po celém dvoře a děti se sesypaly na papírového Spongeboba jako ve scéně z filmu Živí mrtví. Zahlédl jsem, jak se jedna holčička vrhla s hbitostí olympijské gymnastky po tyčince Snickers Mini, kterou zpozorovala opodál v trávě.

Na dort bylo stále ještě brzy, a tak jsem dostal skvělý nápad, že by si děti mohly zahrát přetahovanou se starým lanem, co se povalovalo v garáži. Den předtím pršelo, a tak to dětem v rozblácené trávě pěkně klouzalo. Vzpomínám, jak jsem se rozhlížel po dvoře, kde se děti praly o sladkosti: pár si jich stěžovalo na spáleniny od provazu a další skupinka se střídala v mlácení nebohého Spongeboba golfovou holí. Nestačil jsem žasnout, jak rychle se může oslava osmých narozenin s malováním keramiky zvrhnout ve výjev z Pána much. Ta vzpomínka nepatří k mým nejšťastnějším, ale vybavuji si ji do těch nejmučivějších detailů.

Všechny naše zkušenosti nemají stejnou váhu. Některé jsou naprosto bezvýznamné, jiné si chceme v paměti uchovat nadosmrti. I velmi cenné okamžiky nám však bohužel mohou proklouznout mezi prsty. Býval bych přísahal, že si budu živě pamatovat každou Miřinu oslavu. Jak je tedy možné, že si vybavuji jen tuto jednu a ostatní narozeninová videa mi připomínají reprízy dávno zapomenutého televizního seriálu?

Jak se může zážitek, který nám v dané chvíli připadá nezapomenutelný, smrsknout na pouhý mlhavý útržek proběhlých událostí?

Přestože tíhneme k přesvědčení, že si můžeme a máme zapamatovat, cokoli se nám zamane, ve skutečnosti je náš mozek předurčený k zapomínání, což představuje jedno z nejdůležitějších ponaučení vědy o paměti. Pokud budeme vědět, jak funguje paměť a proč zapomínáme, dokážeme si na ty nejdůležitější okamžiky vytvořit nesmazatelné vzpomínky. Ukážeme si to v této kapitole.

MÍT TY SPRÁVNÉ KONEXE

Průkopníkem moderního vědeckého zkoumání paměti byl na sklonku devatenáctého století německý psycholog Hermann Ebbinghaus. Rozvážný a metodicky zaměřený badatel dospěl k závěru, že chceme-li porozumět paměti, musíme ji nejprve objektivně kvantifikovat. Místo aby lidem kladl subjektivní otázky týkající se narozeninových oslav jejich dětí, vytvořil nový přístup ke kvantifikaci učení a zapomínání. Na rozdíl od moderních psychologů, kteří si mohou dovolit luxus získávat dobrovolníky do svých studií z řad vysokoškolských studentů, byl nebohý Ebbinghaus na všechno sám. Jako šílený vědec z gotického románu proto podroboval sám sebe ubíjejícím experimentům, kdy se nazpaměť učil tisíce nesmyslných třípísmenných slov zvaných trigramy, tvořených vždy samohláskou vloženou mezi dvě souhlásky. Domníval se, že by paměť mohl měřit na základě toho, kolik trigramů (například DAX, REN, VAB a podobně) si dokáže úspěšně zapamatovat.

Měli bychom věnovat chvilku ocenění nadlidské snahy, kterou Ebbinghaus do svých studií vkládal. V pojednání O paměti: Příspěvek k experimentální psychologii z roku 1885 uvádí, že si při každém pětačtyřicetiminutovém sezení dokázal zapamatovat pouhých čtyřiašedesát trigramů, protože „ke konci vyhrazené doby často pociťoval únavu, bolesti hlavy a další symptomy“. Jeho heroické úsilí nakonec přineslo ovoce, protože svými experimenty odhalil zásadní poznatky o tom, jak se učíme a zapomínáme. K nejvýznamnějším úspěchům patřilo sestavení křivky zapomínání, vůbec prvního grafického znázornění rychlosti zapomínání informací. Ebbinghaus zjistil, že za pouhých dvacet minut zapomene téměř polovinu trigramů, které si zapamatoval. Do druhého dne zapomene asi dvě třetiny naučených slov. Přestože Ebbinghausova zjištění neplatí bez výhrad, v zásadě přišel na to, že za necelý den zapomenete většinu toho, co právě teď prožíváte. Proč?

Máme-li na tuto otázku odpovědět, musíme si nejprve vysvětlit, jak vzpomínky vznikají. Lidská mozková kůra (neokortex), hustě zbrázděná masa šedé hmoty tvořící plášť velkého mozku, se skládá z obrovského množství neuronů – odhadem jich čítá 86 miliard. Pro představu jde o více než desetinásobek celé lidské populace na Zemi. Neuron je základní funkční jednotkou mozku. Jedná se o specializované buňky odpovědné za přenos zpráv o získaných smyslových informacích do různých částí mozku. Za vše, co cítíme, vidíme, slyšíme, nahmatáme a ochutnáme, za každý náš nádech a každý pohyb („every breath you take, every move you make“, jak zpívá Sting) vděčíme komunikaci mezi neurony. Ať jste zrovna zamilovaní, něco vás naštvalo nebo vám kručí v břiše, všechno vychází ze signálů, které si neurony předávají mezi sebou. Kromě toho neurony obstarávají na pozadí důležité funkce mimo naši vědomou kontrolu, například udržují v chodu naše srdce. Pracují dokonce i během spánku a plní nám hlavu bláznivými sny.

Neurovědci stále ještě zkoumají, jak přesně neurony spolupracují, ale už toho víme dost na to, abychom dokázali sestavit počítačové modely využívající základní principy, jimiž se řídí fungování mozku. Mezi neurony v podstatě panuje demokratické zřízení. V demokracii každý ovlivní výsledek voleb pouze jedním hlasem a stejně tak hrají jednotlivé neurony v jakémkoli druhu nervové aktivity pouze malou roli. Chceme-li v demokracii prosadit vlastní záměry, formujeme politické aliance. Neurony svých cílů v mozku dosahují podobným způsobem. Kanadský neurovědec Donald Hebb, jehož práce ovlivnila naše chápání úlohy neuronů v procesu učení, takové aliance neuronů nazval buněčné shluky.

V neurovědě jde stejně jako v politice především o to, mít ty správné konexe.

Pro lepší představu, jak to celé funguje, se pojďme podívat, co se stane, když vystavíme novorozence lidské řeči. Než si dítě osvojí řeč, vnímá rozdíly mezi jednotlivými zvuky, ale neumí si z nich poskládat nic jazykově smysluplného. Naštěstí se mozek hned od narození snaží v tom, co slyší, najít smysl a rozdělit souvislý proud zvukových vln na jednotlivé slabiky. Vjem, k němuž se dítě nakonec dopracuje, bude záviset na výsledku voleb probíhajících v oblastech mozku zpracovávajících řeč. Dítě například slyší slovo, ale protože je v místnosti hluk, není mu jasné, zda to slovo bylo koupat, nebo houpat. V řečovém centru mozku proběhnou volby, v nichž velká koalice neuronů hlasuje pro slovo koupat, menší koalice pro houpat a bezvýznamná menšina volí jiné kandidáty. Během necelé půl vteřiny se hlasy sečtou a dítě pochopí, že se půjde koupat.

Právě zde přichází ke slovu učení: Po volbách se vítězná koalice snaží posílit svou základnu. Je třeba naverbovat do svých řad neurony, které vítězné slovo podporovaly jen vlažně, a odstranit všechny odpůrce. Spoje mezi neurony hlasujícími pro koupat se posílí a spoje s těmi, které volily jinak, se naopak oslabí. Jindy však zase dítě slyší hlasitě vyslovené slovo houpat. Nato se posílí spoje mezi neurony, které hlasovaly pro toto slovo, a oslabí se spojení s neurony s jinými preferencemi. Takovými povolebními otřesy se strany ještě více polarizují; neurony pevněji přilnou k již podporovaným shlukům a výrazněji se distancují od těch, k nimž se stavěly vlažně. Volby tím nabývají na efektivitě, takže se k jasnému výsledku dospěje, sotva hlasování začne.

Dětský mozek vyniká schopností neustále se měnit a reorganizovat, aby tak optimalizoval vnímání prostředí. V prvních letech života se mrňata neuvěřitelně rychle učí rozlišovat slabiky a neustálým reorganizováním spojů mezi neurony jim tak z nepřetržitého proudu zvuku vyvstane srozumitelná řeč. Jak ale neurony postupně vytvářejí koalice podporující určité zvuky, ztrácí dítě vnímavost vůči zvukovým rozdílům, které v daném jazyce neexistují. Jako by si neurony vybíraly mezi pouhou hrstkou kandidátů na základě několika málo klíčových otázek.

Schopnost měnit spoje mezi neurony mozkové kůry v reakci na nové zkušenosti se nazývá neuroplasticita. Je dobře známo, že na hranici dospělosti neuroplasticita klesá, ačkoli vědecké poznatky značně překrucuje řada novinových článků a televizních pořadů šířících pochmurnou zprávu, že s přibývajícím věkem mozek o svou plasticitu přichází úplně. Toho se chytili výrobci produktů, které nevyhnutelný úpadek údajně odvracejí. Připouštím, že po dvanáctém roce života se neuronové aliance utvořené kolem povědomých zvuků upevňují a nové slabiky už si člověk nevštípí tak snadno. Proto se čtyřicátník učí mandarínštinu nebo hindštinu obtížněji, než kdyby se s těmito jazyky setkal v dětství. Naštěstí si ale dospělý mozek uchovává dostatečnou plasticitu i bez různých pilulek, prášků a doplňků stravy. Spojení ve vašem mozku se neustále přetvářejí s cílem zlepšovat na základě nově získaných zkušeností vaše vnímání, pohyb a myšlení. Pokud navíc odhlédneme od prostého vnímání (zrakem, sluchem, hmatem, chutí a čichem) a zaměříme se na funkce vyššího řádu (jako je úsudek, hodnocení a řešení problémů), vykazuje mozek pozoruhodnou plasticitu a výsledky neuronových voleb bývají napadnuty poměrně často.

Předpokládejme, že jste strávili týden v Dillí studiem hindštiny a chcete v restauraci požádat o vodu. To slovo jste se naučili sotva před hodinou, ale teď vám ne a ne naskočit. Hindština má bohužel tu nepříjemnou vlastnost, že dokud si ji pořádně neosvojíte, řada slov vám zní stejně. Buněčný shluk vyhrazený hledanému slovu (pání) ještě není dostatečně pevně propojený, mnohé z jeho neuronů jsou dosud rozpolcené a nevědí, k jaké možnosti se přiklonit. Jde o stejný problém, jako když se snažíme vybavit si komplexnější zážitky, například skvěle zorganizovanou narozeninovou oslavu mé dcerky v sacramentské zoo. Máme-li si v mysli vyvolat patřičnou vzpomínku, musíme najít cestu k příslušným koalicím neuronů. Často se však stává, že koalice zastupující žádanou vzpomínku intenzivně soupeří s jinými koalicemi zastupujícími vzpomínky, které zrovna nepotřebujeme. Někdy není konkurence tak zlá, ale máte-li mnoho koalic zastupujících podobné vzpomínky, mohou spolu svádět tuhé boje, které nemusejí mít vždy jasného vítěze. Vědci zkoumající paměť nazývají taková soupeření mezi různými vzpomínkami interference. Právě ony mají často na svědomí běžné zapomínání. Abychom se interferenci vyhnuli, musíme si vytvářet vzpomínky, které dokážou nad konkurencí zvítězit. A to je naštěstí v našich silách.

POZORNOST A ZÁMĚR

Představme si scénu ze života. Přijdete domů z práce, strkáte klíč do zámku, otevíráte vchodové dveře a při tom kontrolujete e-mail na mobilu. Jakmile vstoupíte dovnitř, začne na vás rozjíveně skákat a slintat váš neposlušný pes, kterého jste nedávno adoptovali z útulku. Z dceřina pokoje duní hlasitá hudba a vám se do mozku okamžitě vryje příšerně chytlavý útržek osmdesátkového syntezátorového popu. Vyčerpaně se došouráte do kuchyně, kde vás hnilobný zápach upozorní, že jste večer zapomněli vynést koš. Hned nato se bodavou bolestí přihlásí o pozornost kotník, který jste si před pár týdny vymkli a měli byste ho ledovat.

Aniž byste se teď vraceli na začátek odstavce, zkuste si vzpomenout, kde jste nechali klíče. Pokud si pamatujete, že jste je nevytáhli ze zámku, máte bod, ale jestli si nemůžete vzpomenout, vězte, že nejste sami. Pravděpodobně vás rozptýlila spousta jiných věcí. Když čelíme přívalu informací, paměť se zahltí. A co hůř, ve snaze vzpomenout si, kde jsme nechali klíče, si v duchu procházíme všechna místa, kam jsme je kdy v minulosti odložili, a všechny okolnosti, za nichž jsme to udělali, ať to bylo včera, před týdnem nebo před rokem. To je interference jako vyšitá. Proto většinou ztrácíme právě věci, které používáme nejčastěji – klíče, telefon, brýle, peněženku nebo klidně i auto. Jak si při takové konkurenci vůbec máme něco zapamatovat?

Představte si paměť jako stůl plný zmuchlaných papírků. Máte-li na jednom z nich poznamenané heslo do internetového bankovnictví, najdete ho jen s vynaložením značného úsilí a s pořádnou dávkou štěstí. Snaha vybavit si určitou vzpomínku vypadá dost podobně. Pátráme-li v množství víceméně stejných zkušeností (jako když se Ebbinghaus učil nazpaměť nesmyslné trigramy), stává se nalezení žádané vzpomínky exponenciálně náročnější. Pokud si ale heslo napíšete na svítivě růžový lísteček, bude se mezi ostatními papírky na stole dobře vyjímat a najdete ho poměrně snadno. Paměť pracuje úplně stejně. Nejsnáze si zapamatujeme výrazné zážitky, protože mezi ostatními vynikají.

Jak si tedy vytvořit vzpomínku, která v naší přeplněné mysli zazáří? Odpověď zní: díky pozornosti a záměru. Pozornost mozku ukazuje, co z toho, co vidíme, slyšíme a o čem přemýšlíme, je důležité. V jakémkoli okamžiku můžeme pozornost věnovat spoustě věcí, které se kolem nás dějí. Až příliš často se stává, že si okolí naši pozornost uzurpuje. Ve výše uvedeném scénáři jste se možná chvilku soustředili na klíče, ale pak vaši pozornost upoutalo dění za dveřmi. I když věnujete pozornost tomu, co si potřebujete zapamatovat nejnaléhavěji (například budete klíče potřebovat za hodinu, až si uvědomíte, že nestíháte dojet pro manželku na letiště), stejně vám to nemusí nutně pomoct k vytvoření výrazné vzpomínky, která by přehlušila všechny rušivé vlivy (rozjíveného psa, zápach odpadků v kuchyni, produkci kapely Kajagoogoo z dceřina pokojíku).

A právě zde přichází ke slovu záměr. Abyste si vytvořili vzpomínku, která nezapadne, musíte pozornost úmyslně nasměrovat na něco zvláštního. Až budete příště odkládat předmět, který často nemůžete najít, například klíče, věnujte na okamžik pozornost něčemu, co je pro daný čas a místo jedinečné: třeba barvě pracovní desky nebo štůsku neotevřené pošty vedle klíčů. Trocha vědomého záměru nám pomůže překonat přirozenou tendenci mozku ignorovat věci, které děláme automaticky, a vytvořit si výraznou vzpomínku schopnou vyniknout ve změti rušivých vlivů.

ŘÍDÍCÍ CENTRUM

Soustředit se na důležité věci se nám v každodenním životě většinou daří poměrně dobře. Vděčíme za to části mozku, která se nachází hned za čelem a nazývá se prefrontální kůra. V této knize se o ní budu zmiňovat často, protože hraje zásadní roli v mnoha každodenních úspěších i neúspěších naší paměti. Kromě řady jiných funkcí má za úkol pomáhat nám se záměrným učením.

Prefrontální kůra zabírá zhruba třetinu objemu lidského mozku, po dlouhá období historie neurovědy však zůstávala nepochopena. V šedesátých letech dvacátého století neurochirurgové jejím odstraňováním běžně léčili schizofrenii, depresi, epilepsii i veškeré formy antisociálního chování. Tento brutální zákrok známý pod názvem frontální lobotomie se často prováděl v lokální anestezii a spočíval v prostrčení chirurgického nástroje podobného sekáčku na led za oční bulvy pacienta, kde se jím v podstatě kroutilo sem a tam, dokud se velká část prefrontální kůry nepoškodila. Celá procedura zabrala sotva deset minut. Po úspěšné lobotomii (přičemž řada zákroků končila neúspěchem a vedla k závažným komplikacím, někdy dokonce smrtelným) pacienti normálně mluvili, chodili a nezdálo se, že by trpěli amnézií; zklidnili se a byli poddajnější, jako by se „vyléčili“. Ve skutečnosti frontální lobotomie žádnou duševní chorobu nevyléčila, pouze z pacientů udělala něco jako zombie, apatické, poddajné a bez motivace.

Přibližně ve stejné době si malá, ale nadšená skupina neurovědců studujících prefrontální kůru (která patří k rozsáhlejší oblasti mozku zvané čelní laloky) začala uvědomovat, jak je tato část mozku důležitá. Vědci viděli, že poškození prefrontální kůry vede k deficitům myšlení a učení, ale její funkce jim zůstávala záhadou. Studie z šedesátých až osmdesátých let dvacátého století její tajuplnost podtrhovaly titulky jako „Záhada funkce čelního laloku u člověka“, „Problém čelního laloku“ nebo „Čelní laloky: neprobádané území mozku“.

Pokud jde o lidskou paměť, prefrontální kůře se nedostává zdaleka takového uznání, jaké by si zasloužila. Jestli se vám dostala do rukou nějaká kniha nebo studie o paměti, nejspíš jste v ní narazili na pojem hipokampus. Této oblasti ve tvaru mořského koníka, skryté uprostřed mozku, se přičítá klíčová schopnost rozhodovat o tom, zda si něco zapamatujeme, nebo zapomeneme. S ohledem na paměť skutečně hraje zásadní roli, jak uvidíte v následující kapitole. Přestože hipokampus u většiny neurovědců platí za hlavní hvězdu, prefrontální kůra má v mém srdci zvláštní místo. Přivedla mě ke zkoumání paměti a hraje zásadní roli v určování toho, co si v paměti uchováme a co nikoli.

Učebnice dříve označovaly prefrontální kůru a hipokampus za dva různé paměťové systémy mozku. Na prefrontální kůru se pohlíželo jako na „pracovní paměť“ uchovávající informace dočasně, podobně jako RAM v počítači, zatímco hipokampus byl považován za „dlouhodobou paměť“, kam se vzpomínky zapisují víceméně natrvalo jako na pevný disk. Onu pracovní paměť si někteří neurovědci představovali jako jakousi třídicí stanici, kde přijaté informace vyčkávají buď na likvidaci, nebo na přesun do dlouhodobé paměti v hipokampu. Brzy se ukázalo, že se jedná o příliš zjednodušenou představu, která nezohledňuje rozsáhlý vliv prefrontální kůry na všechny aspekty poznávacích procesů.

V polovině devadesátých let začali vědci při zjišťování, jak se na pracovní paměti podílejí různé oblasti mozku (například prefrontální kůra), využívat zobrazovací metody. Jedna z nich, takzvaná pozitronová emisní tomografie neboli PET, identifikuje v mozku oblasti zvýšeného prokrvení na základě vychytávání radioaktivní kontrastní látky, která se vstříkne osobě ležící ve skeneru vybaveném senzory na detekci radioaktivních emisí. První výzkumy ukázaly, že se průtok krve zvyšuje v těch oblastech mozku, které pilně pracují a potřebují ke své činnosti hodně glukózy. Tyto informace vědcům posloužily k mapování mozkové aktivity: skenovali osoby při plnění úkolů založených na různých dovednostech, například vnímání, jazyku a paměti.

Protože PET vyjde poměrně draho a obecně je lepší radioaktivní kontrastní látky lidem nepodávat, brzy tuto technologii nahradila takzvaná funkční magnetická rezonance (fMRI).1* Jde o metodu, s jejíž pomocí lze měřit změny magnetického pole vyvolané průtokem krve (díky molekule hemoglobinu, která obsahuje železo, a když zrovna nepřenáší kyslík, stává se citlivou na magnetické pole).

Při typické studii prováděné pomocí fMRI leží subjekt na rovném lůžku v tunelu, kde síla magnetického pole dosahuje 1,5 nebo 3 tesla (což je třicetitisíci- až šedesátitisícinásobek síly magnetického pole Země). Hlavu má umístěnou v cívce ve tvaru helmy sloužící ke snímání mozku. Uvnitř je zrcátko nastavené tak, aby subjekt viděl na obrazovku, a k reagování během experimentu mu slouží krabička s tlačítky, kterou drží v ruce. Účastníci mají v uších špunty, protože přístroj při sbírání dat neustále hlasitě pípá. Vím, že to zní strašně nepříjemně, ale pro mě to nic hrozného není, naopak v tunelu snadno usnu.

Při výzkumu pracovní paměti za pomoci fMRI mohou vědci dobrovolníkovi ve skeneru například promítat řadu čísel a dobrovolník má za úkol zapamatovat si poslední z nich. Pokaždé, když se objeví nové číslo, musí rozhodnout, zda se shoduje s posledním zobrazeným. Při tom používá pracovní paměť, protože si potřebuje zapamatovat vždy pouze poslední zobrazené číslo a pak ho zapomenout ve prospěch toho dalšího. V různých obměnách tohoto testu si účastníci měli zapamatovat například poslední dvě čísla a tak dále. Čím více čísel museli uchovat v paměti, tím větší aktivita byla patrná v prefrontální kůře. Zdálo se to být dobrým důkazem skutečnosti, že se prefrontální kůra podílí na dočasném uchovávání informací.

Během studia na Severozápadní univerzitě mě tento výzkum fascinoval, ale odporoval mým pozorováním na neuropsychologické praxi v nemocnici v Evanstonu. Mnohé z pacientů k nám lékaři posílali s podezřením na nějakou formu poškození mozku. Mým úkolem bylo provést sérii kognitivních testů, které posléze sloužily jako podklad pro diagnostiku a léčbu. Někteří pacienti měli problém s řečí (afázii), jiní s koordinací pohybů (apraxii) či s rozpoznáváním předmětů a tváří (agnózii). Další trpěli problémy s pamětí (amnézií), což se stává například v raných stadiích Alzheimerovy choroby, při epilepsii nebo po krátkodobém přerušení přívodu kyslíku do mozku. Samé snadno rozpoznatelné symptomy. Jenže pak tu byli pacienti s poškozením prefrontální kůry.

U některých byla příčina zcela zjevná, například u státního zástupce po mozkové příhodě, dělníka, který dostal na stavbě do hlavy nosníkem, nebo řidiče autobusu po operaci mozkového nádoru. Mohlo jít také o pacienty trpící například roztroušenou sklerózou, při níž se zblázní imunitní systém a začne narušovat integritu nervových spojení nejen v prefrontální kůře. Všichni tito pacienti si stěžovali na problémy s pamětí. Když jsem je však podrobil testům, žádný deficit paměti jsem nezjistil. Šlo o něco jiného. Dokázali si bez námahy zapamatovat řadu čísel a vybavit si ji. Potíže jim nečinila ani obdoba elektronické hry Simon, při níž měli za úkol mě sledovat, jak postupně ťukám do řady bloků, a potom to po mně ve stejném pořadí zopakovat. Jinými slovy si dokázali uchovat informace v pracovní paměti. Horší to ovšem bylo s testy, při nichž se museli soustředit navzdory vyrušování. Například jsme po nich chtěli, aby si zapamatovali čísla uprostřed obrazovky, a přitom ignorovali čísla vyskakující po stranách. V takových případech se pacienti nechali čísly po stranách snadno rozptýlit a ztráceli přehled o těch uprostřed.

Pacienti s poruchou prefrontální kůry také vykazovali nekonzistentní výsledky v testech dlouhodobé paměti, při nichž si měli zapamatovat dlouhý seznam výrazů typu skořice nebo muškátový oříšek. Pokud jsme jim nijak nenapovídali a zkrátka je požádali, aby si slova vybavili, nezmohli se na víc než na pouhých pár slov. Když jsme se jich ale zeptali, zda se na seznamu nacházelo konkrétní slovo, rozpoznali to snadno. Slova se jim do paměti uložila, ale bez úzce specifikované nápovědy si je nedokázali vybavit. Jedním z důvodů, proč s tím měli takový problém, byla skutečnost, že k zapamatování slov nepoužívali žádnou strategii, pouze se zaměřili na to, co v danou chvíli upoutalo jejich pozornost. Zdraví jedinci naopak využívali strategie, které jim pomáhaly si slova jak úspěšně vybavit, tak rozpoznat (například si všimli, že mnohé z výrazů označují koření).

Po otestování mnoha pacientů jsem dospěl k závěru, že si člověk bez funkční prefrontální kůry snadno poradí, dostane-li jasné pokyny a nic ho nevyrušuje, ale pokud má spontánně používat paměťové strategie nebo čelit rozptylování nepodstatnými věcmi, nastává problém. Tato pozorování mě přesvědčila, že přestože prefrontální kůra paměť „nedělá“, její poškození ji v běžných podmínkách narušuje.

Po ukončení klinické praxe v roce 1999 jsem se věnoval na plný úvazek výzkumu na Lékařské fakultě Pensylvánské univerzity u doktora Marka D’Esposita. Mark se snažil o vývoj novějších a kvalitnějších metod výzkumu pracovní paměti s využitím fMRI. Na rozdíl od většiny kognitivních neurovědců však svůj čas dělil mezi laboratoř a kliniku, kde působil jako behaviorální neurolog. Byl si dobře vědom nesouladu mezi tvrzeními neurovědců o prefrontální kůře a problémy, které pozoroval u pacientů s jejím poškozením. Jeden z jeho pacientů, řidič kamionu jménem Jim, utrpěl rozsáhlé poškození čelního laloku po cévní mozkové příhodě, následkem čehož nebyl schopen pracovat ani soběstačně žít. Podle pacientovy manželky měl Jim problémy s pamětí. Bezprostředně po zhlédnutí filmu zapomínal celé scény, takže se nakonec na film díval dvakrát nebo třikrát po sobě. Také si zapomínal vyčistit zuby nebo se oholit, zatímco před mrtvicí byl zvyklý o sebe dbát. Zdálo se však, že za jeho problémy s pamětí se skrývá něco jiného. Nešlo o to, že by zapomněl, jak se čistí zuby – s tím problém neměl. Sám od sebe se do toho však nepustil, případně jeho pozornost odvedlo něco jiného. Nebyl nepodobný lidem, které jsem vyšetřoval v evanstonské nemocnici a kteří k zapamatování slov nepoužívali žádnou strategii.

V Markově laboratoři několik z nás provádělo fMRI studie pracovní paměti a naše výsledky konzistentně potvrzovaly představu, že se v zadní části mozku nacházejí buněčné shluky, které zřejmě slouží k ukládání vzpomínek na určité typy informací. Jedna taková oblast se například aktivovala, když subjekt dostal za úkol zapamatovat si něčí tvář, jiná zase, měl-li si uložit do paměti podobu domu. Aktivita v prefrontální kůře nebyla citlivá na to, co konkrétně si měl subjekt zapamatovat, dokonce ani na to, zda vůbec operoval s pracovní pamětí. Ovšem ve chvíli, kdy subjekt musel záměrně setrvat u plnění úkolu, soustředit se na konkrétní informace, čelit rozptylování nebo použít nějakou mnemotechnickou strategii, pracovala prefrontální kůra velmi intenzivně.

Naše studie prefrontální kůry překlenuly propast mezi výsledky vědeckých výzkumů a našimi zkušenostmi z praxe na klinice. Učebnicové představě, že se mozek skládá ze specializovaných paměťových systémů, z nichž každý má na starost jiný typ úkolů, chyběl širší kontext. Prefrontální kůra se nespecializuje na konkrétní druh paměti. Naše fMRI studie a pozorování pacientů naopak nasvědčovaly tomu, že v mozku zastává úlohu „řídícího centra“.

Nejlépe si tuto teorii přiblížíme, představíme-li si mozek jako firmu. Velká společnost má řadu specializovaných oddělení: konstrukční, účetní, marketingové, obchodní a tak dále. Výkonný ředitel neboli CEO ovšem neplní úlohu specialisty; jeho úkolem je koordinovat činnost všech oddělení tak, aby celá firma směřovala ke společnému cíli. Podobně mají různé oblasti lidského mozku relativně specializované funkce a úkolem prefrontální kůry coby ředitele je koordinovat činnost všech těchto sítí ve prospěch společného záměru.

Po frontální lobotomii nebo poškození čelního laloku v důsledku cévní mozkové příhody zůstanou specializované sítě mozku zachovány, ale přestanou spolupracovat na jednom cíli. Zadáme-li jedinci s poškozenou prefrontální kůrou konkrétní úkol v prostředí bez rušivých vlivů a poskytneme-li mu jasné instrukce, zachová se naprosto normálně. Bez prefrontální kůry však není schopen záměrného učení ani efektivního uplatnění získaných vědomostí v praxi. Jde do supermarketu koupit mléko, ale zapomene na něj, jakmile spatří lákavou nabídku bramborových chipsů. Ví, že má jít k lékaři, ale nedokáže využít žádné strategie, které by zajistily, že tam skutečně dorazí (například nastavit si upomínku na telefonu).

JAK PEČOVAT O SVOU PREFRONTÁLNÍ KŮRU

Prefrontální kůra mě fascinuje mimo jiné proto, že problémy pacientů s poškozením čelního laloku připomínají potíže, s nimiž se mnozí z nás potýkají v běžném životě. I bez fyzické újmy může fungování prefrontální kůry ovlivnit řada faktorů přinášejících značné potíže s pamětí. Na neuropsychologické klinice v Evanstonu jsem například testoval řadu pacientů, kteří k nám byli odesláni s podezřením na Alzheimerovu chorobu, jenže při dalším vyšetření se ukázalo, že trpí klinickou depresí. U starších lidí se mohou projevy deprese výrazně podobat počátečnímu stadiu Alzheimerovy choroby, jako tomu bylo v případě jednoho učitele, kterého jsem vyšetřoval krátce po jeho odchodu do důchodu. Vždy si zakládal na své bystrosti, ale poslední dobou měl potíže se soustředěním a trápila ho zapomnětlivost. Magnetická rezonance žádné zjevné poškození mozku neodhalila, s kognitivními schopnostmi na tom však nebyl o mnoho lépe než člověk s poškozenou prefrontální kůrou. Lékaře ani jeho samotného přitom nenapadlo, že by jeho kognitivní potíže mohly souviset s tím, že se nedávno rozvedl a poprvé po desítkách let žije sám. Prefrontální kůra patří k těm částem mozku, které dozrávají jako poslední, a během adolescence stále dolaďuje své propojení se zbytkem mozku. Děti se tedy sice učí rychle, ale nedokážou se příliš dobře soustředit na to, co je důležité, protože se nechají snadno rozptýlit. Problém to představuje zejména u dětí trpících ADHD (poruchou pozornosti s hyperaktivitou), kterým se ve škole nedaří nikoli proto, že by učivu nerozuměly, ale protože nedokážou dávat pozor, vybudovat si účinné studijní návyky a používat strategie, které by jim pomohly zvládat testy. Máme k dispozici řadu důkazů, že se ADHD pojí s atypickou aktivitou v prefrontální kůře.

Zároveň prefrontální kůra podléhá jako jedna z prvních oblastí mozku vlivům stárnutí, a proto nám připadá, že s postupujícím věkem více zapomínáme. Naštěstí u většiny seniorů není postižena schopnost vytvářet vzpomínky. Problém spočívá v tom, že se mění naše schopnost soustředit se, čímž se mění i způsob, jak si něco pamatujeme. Například se vám možná stalo, že jste si nemohli vzpomenout na jméno člověka, kterého jste potkali na svatbě své sestřenice, přestože vám v hlavě utkvěla spousta jiných nepodstatných informací – třeba že byl pihovatý, že měl svítivě žlutého motýlka nebo že pořád mluvil o svém výletu do Nashvillu.

Tato tendence vybavovat si zbytečnosti na úkor důležitých věcí s věkem zesiluje. Řada studií prokázala, že je-li potřeba soustředit pozornost a ignorovat rušivé podněty, vedou si senioři hůře než mladší lidé, ale pokud si mají zapamatovat právě ony nepodstatné detaily, dosahují stejných nebo někdy dokonce lepších výsledků. I ve stáří se můžeme učit, jen se obtížněji soustředíme na detaily, které si chceme uchovat, a často si nakonec zapamatujeme úplné podružnosti.

Bez ohledu na věk ovšem není nouze o faktory, které nám mohou prefrontální kůru úplně vyždímat. V moderním světě to nejčastěji bývá multitasking. Z rozhovorů, činností i schůzek nás běžně vytrhávají textové zprávy a telefonáty a my problém zhusta ještě umocňujeme tím, že svou pozornost dělíme mezi vícero cílů. Vůči multitaskingu nejsou imunní ani neurovědci – prakticky na každé akademické přednášce dnes najdete vědce (včetně mě) s otevřenými notebooky, kteří při poslechu příspěvků odpovídají na e-maily. Mnozí lidé se svou schopností dělat víc věcí najednou ještě chlubí, jenže si to téměř vždy vybírá svou daň. Prefrontální kůra nám pomáhá soustředit se na činnost vedoucí k dosažení cíle, rychlým přecházením mezi různými cíli však tuto jeho báječnou schopnost zahltíme. Kognitivní neurovědkyně z Kalifornské univerzity v San Francisku Melina Uncapher se svými kolegy skutečně prokázala, že „mediální multitasking“ (přepínání mezi různými mediálními aktivitami, jako jsou textové zprávy a e-maily) zhoršuje paměť. U lidí, kteří mediální multitasking praktikují intenzivně, navíc v průměru dochází k zeslabení určitých částí prefrontální kůry. Abychom pochopili, zda je frontální dysfunkce příčinou, nebo následkem multitaskingu, bude zapotřebí dalších výzkumů, ovšem tak jako tak z toho plyne jasné ponaučení. Jak s oblibou říká můj přítel, občasný spoluhráč z kapely, profesor z MIT a jeden z předních světových odborníků na prefrontální kůru Earl Miller: „Multitasking neexistuje, člověk jen přeskakuje mezi polovičatým děláním několika věcí.“

Funkci prefrontální kůry mohou narušit i některá onemocnění. Například vysoký tlak a cukrovka dokážou poškodit bílou hmotu mozkovou, již tvoří nervová vlákna umožňující vzájemnou komunikaci jednotlivých částí mozku. S kolegy jsme zjistili, že poškození bílé hmoty související s věkem zřejmě izoluje prefrontální kůru od zbytku mozku – jako kdyby výkonný ředitel zůstal sám zamčený v místnosti bez telefonu a přístupu k internetu. Podobně mohou prostřednictvím zánětlivých procesů projevujících se v mozku působit také infekce. Například na počátku pandemie docházelo u lidí nakažených covidem-19 k narušení exekutivních funkcí, jako je pozornost a paměť, a také ke strukturálním změnám v některých částech prefrontální kůry. Změny funkce prefrontální kůry mohou mít na svědomí „mozkovou mlhu“ (také nazývanou „dlouhý covid“), na niž si stěžují pacienti, u nichž infekce probíhala delší dobu, i osoby trpící jinými poruchami souvisejícími s infekcemi, například chronickým únavovým syndromem.

Prefrontální kůru si můžeme dočasně vyřadit zanedbáváním psychického a fyzického zdraví. Například spánková deprivace působí na prefrontální kůru a paměť ničivě. Nepříznivé účinky má také alkohol, a jak naznačují některé výzkumy, takové účinky mohou přetrvat i několik dní po prohýřené noci. Jak si ukážeme v dalších kapitolách, na funkci prefrontální kůry se může podepsat rovněž stres. Pokud zůstanete po stresujícím týdnu v práci celou noc vzhůru, budete projíždět katastrofické zprávy na internetu a u toho popíjet, nedivte se, že pak budete o víkendu zápolit s mozkovou mlhou.

Naštěstí můžeme fungování prefrontální kůry také podpořit, i když takovými činnostmi, které by vás na první dobrou asi nenapadly. Mozek je součástí těla, takže vším, čím prospějete tělu, prospějete také mozku, a tím i své paměti. Spánek, cvičení a zdravá strava, tedy věci prospívající fyzickému a psychickému zdraví, jsou zdravé i pro prefrontální kůru. Aerobní cvičení, jako například běh, podporuje v mozku uvolňování látek napomáhající jeho plasticitě, zlepšuje síť cév dodávajících mozku energii a kyslík a snižuje zánět, jakož i náchylnost k cerebrovaskulárním onemocněním a cukrovce. Navíc zlepšuje spánek a snižuje stres, takže zmírňuje dva nejvýznamnější faktory vyčerpávající naši prefrontální kůru. To vše společně může ohromně přispět k zachování paměťových funkcí v průběhu stárnutí. Jedna obzvlášť působivá studie sledovala výkonnost paměti u více než devětadvaceti tisíc účastníků a zjistila, že lidé, kteří do svého životního stylu začlenili některé z výše uvedených faktorů, si v průběhu deseti let zachovali lepší paměťové schopnosti.

PAMATOVAT SI ZÁMĚRNĚ

Paměť je selektivní, což znamená, že náš život (tedy všichni, koho potkáme, vše, co děláme, a všechna místa, která navštívíme) se nevyhnutelně zúží na vzpomínky zachycující pouze malý zlomek našich zážitků. Než abychom s tím bojovali a marně se snažili zapamatovat si více, bude lepší přijmout fakt, že jsme stvořeni k zapomínání, a záměrně řídit svou pozornost, abychom si zapamatovali to důležité.

Ten pocit, když si nemůžeme vzpomenout na jméno člověka, s nímž jsme se právě seznámili, zná většina z nás. Je s podivem, že si ho vůbec dokážeme zapamatovat, protože na spojení jména s tváří není ze své podstaty nic významného. Částečně si můžeme pomoci různými triky, například jméno zopakovat, ale často to nestačí, protože tím onomu spojení žádný význam nedodáme. Máme-li uspět, musíme se záměrně soustředit na tu správnou informaci, abychom se příště, až toho člověka potkáme, měli čeho chytit. Kdybyste mě například potkali na večírku a vyznali se v řecké mytologii, mohli byste si mé jméno spojit s Charónem, převozníkem duší zemřelých přes řeku Styx do podsvětí. Pokud by vám něco na mém zevnějšku připomínalo Řecko, mytologii či mrtvé lidi, dokázali byste si při příštím setkání moje jméno vybavit. Smyslem podobných strategií je záměrně vytvořit významná spojení, která nám pomohou najít cestu ke vzpomínkám, jež si chceme udržet.

To mi opět připomíná videa z narozeninových oslav mé dcerky. Jakmile se začaly vyrábět menší a skladnější videokamery, natáčeli jsme na ně všechny Miřiny životní milníky. Bohužel nás ty chvíle za kamerou něco stály. Na většině narozeninových oslav jsem se soustředil na natáčení, a tak mám na tyto důležité okamžiky mnohem mlhavější vzpomínky, než kdybych kameru odložil a nechal svůj mozek dělat to, co umí nejlépe.

Nejde ani tak o samotnou technologii jako spíše o to, že své zážitky filtrujeme přes objektiv kamery. Když fotografujeme nebo natáčíme, obvykle si zapisujeme do paměti především vizuální detaily na úkor těch, které by nás do zážitku vtáhly, například zvuků, vůní, myšlenek či pocitů. Bezmyšlenkovitým dokumentováním událostí se můžeme odpojit od podnětů potřebných k vytvoření výrazných vzpomínek, které vyniknou nad interferencemi.

Naštěstí nemá fotografování nebo natáčení videí nepříznivý vliv na paměť vždycky. Optimální je vyvážit potřeby našeho prožívajícího a pamatujícího já. S trochou vědomého záměru nám mohou fotoaparáty a kamery pomoci utvářet, či dokonce kultivovat vzpomínky, k nimž se můžeme později vracet. Na cestách nerad trávím čas nepřetržitým fotografováním pózujících nebo krajin a turistických atrakcí, protože to odvádí pozornost od zážitku. Raději pořizuji přirozené snímky lidí rozesmátých, překvapených či zabraných do nějaké činnosti, případně neobvyklé výjevy, jako jsou neúmyslně vtipné nápisy nebo nevkusné sochy. Zdokumentováním několika vybraných výrazných momentek si v mysli ponechám prostor na opravdové prožívání výletu a věnuji pozornost tomu, co se děje kolem. Při prohlížení těchto fotografií si pak vybavím ty části výletu, na které rád zavzpomínám, zatímco nezáživné okamžiky, jako jsou davy lidí, fronty a dopravní zácpy, zůstanou v mlze.

Život je krátký. A kvůli pomíjivosti paměti se může zdát ještě kratší. Jsme zvyklí považovat paměť za nástroj sloužící k uchování minulosti, jenže lidský mozek ze své podstaty umí mnohem víc než jen archivovat zážitky (o kolik víc, to si ukážeme v následujících kapitolách). Zapomínání není selhání paměti; je to důsledek procesů umožňujících našemu mozku upřednostňovat informace, které nám pomáhají vyznat se ve světě a rozumět mu. Sami ho můžeme aktivně řídit pomocí vědomých rozhodnutí, jimiž si v přítomnosti vytvoříme bohatý soubor takových vzpomínek, které si chceme odnést do budoucnosti.

2

CESTOVATELÉ V ČASE A PROSTORU

JAK NÁS VZPOMÍNKY VRACEJÍ NA URČITÁ MÍSTA A DO URČITÝCH OKAMŽIKŮ

* * *

Vidím, že cestovat v čase je opravdu možné…

Umí to naše mysl.

– THE FLAMING LIPS

Opakem frustrace ze zapomínání je tu a tam příjemné překvapení, když se nám najednou v hlavě vynoří zdánlivě hluboko zasunutá vzpomínka, která nás přenese do určité doby a na určité místo. Nejedná se o žádný vrtoch mozku. Jsme zvyklí považovat paměť za prostý záznam proběhlých událostí, jenže lidský mozek má pozoruhodnou schopnost propojovat „co se stalo“ s informacemi kde, kdy a jak. Tím se vysvětluje, proč vzpomínání tak často doprovází prchavý a slovy téměř nevyjádřitelný dojem, že něco už pominulo. A také je to důvod, proč se nám stává, že ocitneme-li se ve správný čas na správném místě, jako by si nás dávno ztracené vzpomínky samy našly – mně už se to v životě přihodilo mnohokrát.

Takovýto pocit vyvolaný pobytem v určitém čase na určitém místě se nazývá kontext a pro naše každodenní vzpomínání má zásadní význam. Běžně zapomínáme nikoli proto, že by naše vzpomínky zmizely, ale protože k nim nedokážeme najít cestu. V tom správném kontextu se však mohou náhle do popředí vynořit vzpomínky zdánlivě dávno zapomenuté.

DUŠEVNÍ CESTOVÁNÍ V ČASE

ČLOVĚK : ROBOT 1 : 0

„Orel je pták. Má peří, křídla, zobák a létá.“

PAMĚŤOVÉ KÓDY

TADY A TEĎ

STROJ ČASU

PRO CO JSEM TO SAKRA ŠEL?

JAK DUŠEVNÍ CESTOVÁNÍ V ČASE CO NEJLÉPE VYUŽÍT