Stephen King

O PSANÍ

Copyright © 2000 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ON WRITING

Translation © David Petrů, 2005, 2015

Translation © Šárka Kociánová (Foreword On Joy), 2025

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-718-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-719-3 (mobi)

Upřímnost nade vše.

Miguel de Cervantes

Lhářům se vede nejlíp.

Anonym

O RADOSTI

Když mě Nan Grahamová, má redaktorka v nakladatelství Scribner‘s, požádala, zda bych do tohoto vydání publikace O psaní něco nepřidal, jako první se mi vybavila slova, jimiž jsem před mnoha lety tuto příručku začínal: „Je to krátká kniha, protože většina knih o psaní je plná hovadin.“

Druhou myšlenkou byla vtipná historka, na niž si pamatuji ze čtení o prvních spisovatelských krůčcích Erla Stanleyho Gardnera. Zbohatl a proslavil se jako autor bůhvíkolika románů o Perrym Masonovi, ale když začínal, byl jen jedním z těch ubožáků s prsty od inkoustu, který psal příběhy pro brakové časopisy. Některé z nich patřily k těm, co otiskovaly příběhy o rychle jedoucích a střílejících kovbojích: Star Western („Brand Them Lawless!“) a Dime Western („Lead in Their Teeth!“), abych jmenoval alespoň dva. Gardner podotýkal, že jeho psancům vždycky dlouho trvalo, než zemřeli, protože v těchto časopisech se platilo penny za slovo, a každé „Bum-prásk!“ tudíž mělo hodnotu penny.

Já jsem sice získal lepší sazbu, ale stejně jsem nechtěl přidávat nic zhovadilého. A tak jsem si prolistoval knihu O psaní a zeptal se sám sebe, jestli jsem něco nevynechal. Míním tím cokoli, co by stálo za to, abych o tom napsal víc. Rozhodl jsem se, že ano, jedna věc by tu byla.

Radost.

Svou první povídku Skleněná podlaha jsem publikoval v roce 1967, což znamená, že jsem v této branži už 55 let. K psaní jsem usedal ve dnech, kdy jsem se cítil dobře. K psaní jsem usedal i ve dnech, kdy jsem měl chřipku a horečku. Usedal jsem ke stolu i ve dnech, kdy jsem čelil příšerné kocovině.

Na této knize jsem se zlomenou nohou nataženou pod stolem pracoval i poté, co mě při odpolední procházce srazil minivan. A víte co? Ten nejhorší den, jaký jsem kdy zažil, se najednou přetavil v zatraceně skvělý.

V doslovu ke knize povídek s názvem Čím temnější, tím lepší jsem napsal, že nerozumím tomu, proč vlastně lidé touží po příbězích, ani tomu, proč já – a se mnou spousta dalších – cítím potřebu je psát. Záleží mi na tom? Ani náhodou. Jedno staré rčení nabádá: Není-li to rozbité, neopravuj to. Stroj na příběhy v mé hlavě rozbitý není, tedy alespoň prozatím, a potřebuje tudíž údržbu, nikoliv opravu – a pravděpodobně nesnese, aby se o tom příliš mudrovalo.

Ve zmíněném doslovu jsem také napsal: „Říká se o mně, že jsem plodný autor, což mí stálí čtenáři považují za dobré a kritikové někdy za špatné. Nikdy jsem jím nezamýšlel být; nikdy jsem jím nezamýšlel nebýt. Dělal jsem to, co mi bylo dáno, a většinou mi to přinášelo radost.“

Tak tady je to slovo. Radost.

V knize O psaní jsem začínajícím spisovatelům doporučil, aby se snažili psát tisíc slov denně. Já jich obvykle napíšu kolem dvou a půl tisíce (když jsem byl mladý a měl silné ledviny, dokázal jsem jich napsat pět, nebo dokonce sedm tisíc). Někdy slova přicházejí ztěžka; je to jako cvičit se ztuhlými svaly. Musíte je uvolnit a pak už jste v pohodě.

Někdy slova přicházejí snadno. Některá rána to připomíná práci na montážní lince nebo ve skladu. Ale čas od času se najednou ocitnete jakoby povzneseni do jiné roviny existence. (Vím, že to zní květnatě, ale je to tak.)

Uvedu jeden příklad. V roce 1982 jsem napsal hororovou povídku s názvem Prám. Čtyři teenageři si vyplují na prámu jednoho podzimního dne, kdy je jezero opuštěné. Pronásleduje je jakási černá hmota, jejíž původ není nikdy vysvětlen (ale nejspíš trochu dluží povídce Josepha Payna Brennana Sliz). Mladíci se domnívají, že jsou na prámu v bezpečí, černá hmota se však dostane pod plavidlo a jednoho z nich, Dekea, postupně, centimetr po centimetru, trhlinou vcucne. Hrozné, že? Ano, také si myslím.

Ale to, co přinejmenším ve mně vyvolalo i radost, byla skutečnost, že jako poslední projde trhlinou Dekeova ruka a jeho třídní prsten se mu pomalu sesouvá z prstu. Viděl jsem to naprosto jasně – šedá prkna, odpolední světlo odrážející se od zlatého kovu jako sluneční hvězda – a potěšilo mě to. Přišlo to odnikud, a právě tyto záblesky inspirace, onoho jasného vidění, jsou na mé práci to nejlepší.

Nic netrvá věčně a já si plně uvědomuji, že mám za sebou mnohem více cesty než před sebou. Nicméně za ta léta jsem měl možnost zdokonalit to, co mi Bůh (nebo Kdosi) nadělil do vínku. Potěšil jsem své stálé čtenáře, když jsme po té cestě kráčeli společně? Odvedl jsem je od každodennosti a umožnil jim vstoupit do světa fikce a fantazie? Jinými slovy – poskytl jsem jim určitou míru radosti? Pokud ano, pak vězte, že já jsem onu radost pocítil jako první. Potěšení z příběhu. Chtěli byste dělat takovouto práci? Dobře, začněte. Přeji vám hodně štěstí.

A přeji vám radost.

PRVNÍ PŘEDMLUVA

Počátkem devadesátých let (psal se asi tak rok 1992, ale těžko říct, na dobré časy si člověk těžko vzpomene přesně) jsem se přidal k rokenrolové kapele, v níž hráli téměř samí spisovatelé. The Rock Bottom Remainders se zrodili především díky Kathi Kamen Goldmarkové, nakladatelce a hudebnici ze San Franciska. Ve skupině hráli například Dave Barry na sólovou kytaru, Ridley Pearson na baskytaru, Barbara Kingsolverová na klávesy, Robert Fulghum na mandolínu a já na rytmickou kytaru. Měli jsme také trio „mladičkých“ sboristek à la Dixie Cups, které obyčejně tvořily Kathi, Tad Bartimusová a Amy Tanová.

Původně jsme společné hraní plánovali jako jednorázovou záležitost – měli jsme absolvovat dvě vystoupení na sjezdu amerických knihkupců, sklidit trochu smíchu, na tři čtyři hodinky získat zpět své promarněné mládí a pak si zas jít každý svou cestou.

Skončilo to ale úplně jinak, protože skupina se vlastně nikdy tak docela nerozpadla. Společné hraní nás totiž tak bavilo, že se nám s ním nechtělo přestat, a za přispění několika „neliterárních“ saxofonistů a bubeníků (a v počátcích samozřejmě s Alem Kooperem, naším muzikantským guru, v samotném jádru skupiny) nám to celkem i znělo. Rádi byste i zaplatili, abyste si nás mohli poslechnout. Sice ne tolik jako za U2 nebo za E Street Band, ale přece jen byste „pustili chlup“, jak se říká. Podnikli jsme jedno turné, napsali jsme o něm knihu (moje žena nás fotografovala a tančila, kdykoli ji to popadlo – což znamená každou chvíli) a občas si spolu zahrajeme dodnes, někdy jako The Remainders, někdy jako Raymond Burr’s Legs. Osazení se postupně mění – Barbaru u kláves nahradil fejetonista Mitch Albom a Al Kooper od skupiny odešel, protože se nepohodli s Kathi –, ale zdravé jádro zůstalo ve složení Kathi, Amy, Ridley, Dave, Mitch Albom a já… plus Josh Kelly na bicí a Erasmo Paolo na saxofon.

Děláme to kvůli muzice, ale taky proto, že je nám spolu dobře. Máme se navzájem rádi a těší nás, že si občas můžeme popovídat o skutečné práci, o té každodenní dřině, o níž nám lidi neustále říkají, že s ní nesmíme skončit. Jsme spisovatelé a nikdy se jeden druhého neptáme, kam chodíme na nápady; víme, že to nevíme.

Jednou večer, když jsme před vystoupením v Miami Beach večeřeli v čínské restauraci, jsem se zeptal Amy, jestli ji napadá nějaká otázka, kterou při dotazech z publika následujících po takřka každém veřejném vystoupení ještě nikdy nedostala – taková otázka, na jakou před davem užaslých fanoušků, před nimiž člověk předstírá, že si neobléká kalhoty po jedné nohavici jako všichni ostatní, ještě nikdy nemusela odpovídat. Amy se zarazila, důkladně se nad tím zamyslela a pak řekla: „Nikdo se nikdy neptá na jazyk.“

Jsem jí za tuhle větu nesmírně vděčný. Už přes rok jsem si pohrával s myšlenkou, že bych napsal takovou kratší knížku o psaní, ale zatím jsem se do toho nechtěl pustit, protože jsem příliš nedůvěřoval svým vlastním motivům – proč chci psát o psaní? Proč si myslím, že k tomuhle tématu mám co říct?

Nabízí se odpověď, že člověk, který prodal tolik beletrie jako já, prostě k psaní musí mít co říct, jenže odpovědi, co se takhle nabízejí samy, nemusejí být vždycky ty správné. Kentucký plukovník Sanders možná prodal spoustu smažených kuřat, ale nejsem si jistý, jestli by někdo z nás chtěl vědět, jak je připravoval. Jestli jsem měl být natolik troufalý, abych lidem říkal, jak mají psát, potřeboval jsem k tomu přece jen lepší důvod než jen své úspěchy a popularitu. Jinak řečeno, nechtěl jsem napsat knihu, ani takhle krátkou, pokud bych se po ní cítil jako literární tlachal nebo neskutečný blb. Takových knih – i autorů – už je na trhu víc než dost.

Jenže Amy měla pravdu: Nikdo se nikdy neptá na jazyk. Jistě, ptají se na něj DeLillů a Updikeů a Styronů, ale ne spisovatelů populární literatury. Přitom spousta nás proletářů na jazyk taky dbá, podle svých skromných možností, a opravdu nám leží na srdci umělecká i řemeslná stránka vyprávění příběhů na papíře. V následujících kapitolách jsem sepsal, stručně a prostě, jak jsem se k tomuhle řemeslu dostal, co o něm dnes vím a jak ho vykonávám. Je to o každodenní dřině; je to o jazyce.

Tuto knihu věnuji Amy Tanové, která mi velice jednoduše a jasně řekla, že je naprosto v pořádku, když ji napíšu.

DRUHÁ PŘEDMLUVA

Tahle kniha je krátká, protože většina knih o psaní je plná žvástů. Spisovatelé, včetně zde zúčastněného, sami moc dobře nerozumějí tomu, co dělají – nevědí, proč to funguje, když je to dobré, ani proč to nefunguje, když je to špatné. Usoudil jsem, že čím bude kniha kratší, tím míň v ní bude žvástů.

Jedinou významnou výjimkou z onoho pravidla o žvástech jsou Základy stylistiky (The Elements of Style) od Williama Strunka jr. a E. B. Whitea. V téhle knize najdete rozpoznatelných žvástů jen málo, pokud vůbec nějaké. (Je samozřejmě krátká; se svými pětaosmdesáti stranami dokonce mnohem kratší než tahle.) Hned na tomto místě bych rád řekl, že každý začínající spisovatel by si měl Základy stylistiky přečíst. Pravidlo 17 v kapitole Principy kompozice zní: „Vypouštějte zbytečná slova.“ Budu se ho tu snažit dodržovat.

TŘETÍ PŘEDMLUVA

Jedno z pravidel našeho cechu, které tu nikde není řečeno výslovně, zní: „Redaktor má vždycky pravdu.“ Praxe je ovšem taková, že žádný spisovatel si nevezme k srdci všechny rady svého redaktora; jeden každý z nich zhřešil a žádný nedosáhl redaktorské dokonalosti. Jinak řečeno – psát je lidské, redigovat božské. Tuhle knihu, jako ostatně tolik mých románů, redigoval Chuck Verrill. A jako obyčejně, Chucku, byl jsi božský.

– Steve

CURRICULUM VITAE

Ohromný dojem na mě udělal životopis Mary Karrové Klub lhářů. Nejen svou nevázaností, svou krásou a autorčiným půvabným postižením hovorového jazyka, ale především svou úplností – ta ženská si ze svého mládí pamatuje prostě všechno.

Se mnou je to jiné. Já prožil divné, rozhrkané dětství v neúplné rodině, když jsem byl malý, často jsme se stěhovali a máma nás s bráchou čas od času svěřovala do péče některé ze svých sester, protože – tím si ale nejsem stoprocentně jistý – nás po finanční a citové stránce prostě nebyla schopna trvale zvládat. Možná se ale jen snažila najít našeho otce, který nadělal spoustu dluhů a pak, když mně byly dva a mému bráškovi Davidovi čtyři, od nás utekl. Pokud ano, nikdy se jí to nepodařilo. Moje máma, Nellie Ruth Pilsburyová-Kingová, byla jednou z prvních amerických emancipovaných žen, i když ne z vlastní vůle.

Mary Karrová předkládá své dětství jako takřka jednolité panoráma. To moje připomíná spíš zamlženou krajinu, z níž tu a tam vystupují vzpomínky jako osamělé stromy… stromy, co vypadají, že by vás možná nejradši popadly a sežraly.

Na následujících stránkách vás čeká hrstka těchto vzpomínek plus rozmanité momentky z poněkud souvislejších dnů mého dospívání a prvních let dospělosti. Není to životopis v onom literárním smyslu, spíš jakési curriculum vitae – můj pokus ukázat, co formovalo jednoho spisovatele. Ne, co jednoho spisovatele stvořilo; nevěřím, že by spisovatele mohlo něco stvořit, ani okolnosti, ani jeho vlastní umíněnost (ačkoli kdysi jsem těmhle věcem věřil). Potřebné vybavení musíte prostě dostat do vínku. V žádném případě se ale nejedná o vybavení nějak výjimečné; podle mě má spousta lidí alespoň nějaké spisovatelské a vypravěčské nadání a tohle nadání se rozhodně dá kultivovat a vybrušovat. Kdybych tomu nevěřil, bylo by psaní téhle knihy zbytečná ztráta času.

Takhle to tedy bylo se mnou, nic víc v tom nehledejte – nesouvislý růst, v němž sehrály svou roli ctižádost, touha, štěstí a trocha toho talentu. Nesnažte se číst mezi řádky a nepátrejte po nějaké červené niti, která by se táhla celou knihou. Žádná tu není – jen pár momentek, a většina z nich navíc trochu rozostřená.

1

Má nejstarší vzpomínka je na to, jak si představuju, že jsem někdo jiný – konkrétně, jak si představuju, že jsem mistr Lamželezo z cirkusu Ringling Brothers. To bylo u tety Ethelyn a strýčka Orena v Durhamu v Maine. Teta si to poměrně živě vybavuje a tvrdí, že mi tehdy byly tak dva a půl, možná tři roky.

Našel jsem si v rohu garáže betonovou tvárnici a podařilo se mi ji zvednout. Pomalu jsem ji nesl přes hladkou betonovou podlahu garáže – ovšem v duchu jsem byl samozřejmě oblečený do trikotu z nějaké zvířecí kůže (nejspíš pardálí) a nesl jsem tvárnici přes arénu. Obrovský dav ani nedýchal. Můj pozoruhodný výkon sledovalo ostré modrobílé světlo reflektoru. Publikum mělo v užaslých tvářích jasně napsáno, že tak neuvěřitelně silné dítě ještě nevidělo. „A to jsou mu teprve dva!“ zašeptal kdosi nevěřícně.

Bohužel jsem netušil, že si ve spodní části tvárnice postavily malé hnízdo vosy. Jednu z nich nejspíš naštvalo, že jim stěhuju příbytek, vylétla ven a dala mi žihadlo do ucha. Bolest to byla stejně oslňující jako bodnutí jedovaté inspirace. Byla to ta nejhorší bolest, jakou jsem za svůj krátký život poznal, nicméně primát si udržela jen několik vteřin. Když jsem si pustil tvárnici na bosou nohu a rozdrtil si všech pět prstů, na vosu jsem dočista zapomněl. Už si nevzpomínám, jestli mě odvezli k doktorovi, a nevzpomíná si na to ani teta Ethelyn (strýček Oren, jemuž zákeřná tvárnice bezpochyby patřila, je už bezmála dvacet let na onom světě), zato si ale vzpomíná na žihadlo, na rozdrcené prsty a na mou reakci. „Jak ty jsi ječel, Stephene! Měl jsi tehdy hlas jako siréna.“

2

Asi o rok později jsme byli s mámou a bráškou ve West De Pere ve Wisconsinu. Netuším proč. Ve Wisconsinu bydlela další z máminých sester, Cal (za druhé světové války královna krásy Ženských pomocných armádních sborů), se svým žoviálním manželem, oddaným pivařem, a máma se možná přestěhovala, aby jim byla blíž. Pokud ano, pak si ale nevzpomínám, že bych Weimerovy vídal nějak častěji. Vlastně mám pocit, že jsme se s nimi nevídali skoro vůbec. Máma někde pracovala, ale nevzpomínám si kde. Možná v pekárně, ale myslím, že to přišlo až později, když jsme se přestěhovali do Connecticutu, abychom bydleli poblíž tety Lois a jejího manžela. (Fred na pivo moc nebyl a ani o žoviálnosti se u něj nedalo mluvit; byl to nakrátko ostříhaný taťka, bůhvíproč pyšný na to, že jezdí v kabrioletu se zataženou střechou.)

Během onoho wisconsinského období se u nás vystřídala řada slečen na hlídání. Nevím, jestli od nás odcházely proto, že jsme byli s Davidem taková čísla, nebo proto, že si nacházely lépe placenou práci, nebo snad proto, že máma trvala na vyšší úrovni, než k jaké byly ochotny se povznést; vím jen to, že jich byla spousta. Nejjasněji se mi vybavuje jistá Eula – nebo možná Beulah. Bylo jí nějakých -náct, byla velká jako stodola a hodně se smála. Eula-Beulah měla báječný smysl pro humor, to jsem poznal už ve svých čtyřech letech, ale byl to nebezpečný smysl pro humor – v každém výbuchu smíchu, který doprovázelo plácání rukama, natřásání zadku a pohazování hlavou, jako by se ukrývalo hromobití. Když občas vidím ty záběry ze skryté kamery, jak vychovatelky a slečny na hlídání zničehonic popadne rapl a začnou mlátit děti, pokaždé si vzpomenu na své dny s Eulou-Beulou.

Byla na mého bratra Davida stejně tvrdá jako na mě? Nevím. On v žádné z těch vzpomínek nevystupuje. Jeho by navíc nebezpečné větry hurikánu Eula-Beulah tolik neohrožovaly; v šesti letech už chodil do první třídy, a po většinu dne byl tudíž z dostřelu.

Eula-Beulah například s někým telefonovala, smála se u toho a mávla na mě, ať jdu k ní. Vzala mě do náruče, zlechtala mě, až jsem se začal chichotat, a pak mi zničehonic vlepila takový pohlavek, že jsem se svalil na zem. Pak mě začala lechtat bosýma nohama, dokud jsme se oba znovu nerozesmáli.

Eula-Beulah trpěla plynatostí – prděla hlasitě a nevábně. Když to na ni někdy přišlo, povalila mě na gauč, zamáčkla mi obličej svou zadnicí ve vlněné sukni a ulevila si. „Prásk!“ vykřikla vesele. Připadal jsem si jako uprostřed ohňostroje bahenních plynů. Vzpomínám si na tmu, na pocit, že se dusím, i na to, jak se směju. Ono to totiž bylo sice do jisté míry děsivé, ale do jisté míry i legrační. Eula-Beulah mě v mnoha ohledech připravila na literární kritiku. Když vám stokilová slečna prdne s výkřikem prásk! přímo do obličeje, může vám takový Village Voice nahnat hrůzu už jen máločím.

Nevím, jak dopadly ostatní slečny na hlídání, ale Eula-Beulah dostala padáka. Kvůli vajíčkům. Jednou ráno mi Eula-Beulah usmažila k snídani vejce. Snědl jsem ho a poprosil o další. Eula-Beulah mi usmažila druhé a zeptala se, jestli chci ještě jedno. V očích měla pohled, který jasně říkal: „Kdepak, na další už si netroufneš, Steve.“ Tak jsem si o ně řekl. A ještě o jedno. A tak dál. Myslím, že jsem skončil u sedmi – ano, sedmička mi poměrně pevně utkvěla v paměti. Možná nám došla vejce. Možná jsem začal fňukat. Nebo možná Eula-Beulah dostala strach. Nevím, ale každopádně bylo dobře, že ta hra skončila už u sedmi. Sedm vajec je na čtyřleté dítě docela dost.

Chvíli mi bylo dobře, ale pak jsem všechno vyklopil na podlahu. Eula-Beulah se rozesmála, pak mi dala pohlavek, strčila mě do skříně a zamkla mě tam. Prásk. Kdyby mě zamkla do koupelny, možná by nepřišla o práci, jenže to se nestalo. Mně osobně pobyt ve skříni nijak zvlášť nevadil. Byla tam tma, ale vonělo to tam máminým parfémem Coty a pod dveřmi se táhla uklidňující linka světla.

Odplížil jsem se pod máminými kabáty a šaty až dozadu. Začal jsem krkat – táhlé, hlasité krkance, které pálily jako oheň. Nepamatuju si, že by mi bylo zle od žaludku, ale muselo mi být, protože když jsem otevřel pusu, že si ještě jednou krknu, znovu jsem se pozvracel. Přímo mámě na boty. To byl konec Euly-Beuly. Když se máma vrátila z práce, chrápala slečna na hlídání na gauči a malý Stevie byl zamčený ve skříni, taky chrápal, jenže mu k tomu ve vlasech zasychala nestrávená smažená vajíčka.

3

Pobyt ve West De Pere nebyl ani dlouhý, ani úspěšný. Z našeho bytu ve třetím patře nás nechali vystěhovat, když jeden soused zahlédl, jak brácha leze po střeše, a zavolal policii. Nevím, kde tou dobou byla máma. A taky nevím, kde byla slečna na hlídání pro ten týden. Vím jen to, že já byl v koupelně, stál jsem bosýma nohama na karmě a sledoval, jestli brácha z té střechy spadne, nebo se v pořádku vrátí do koupelny. Vrátil se. Dneska je mu pětapadesát a žije v New Hampshiru.

4

Když mi bylo asi pět nebo šest, zeptal jsem se jednou mámy, jestli někdy viděla někoho umřít. Řekla, že ano, že viděla jednoho člověka umřít a slyšela dalšího. Zeptal jsem se, jak je možné někoho slyšet umřít, a ona mi vysvětlila, že šlo o nějakou holku, která se ve dvacátých letech utopila u Proutovy šíje. Plavala prý až za okraj zátoky, nemohla se vrátit a začala křičet o pomoc. Několik mužů se k ní pokoušelo dostat, ale ten den se v zátoce vytvořil mocný spodní proud, a proto se všichni museli vrátit. A tak tam nakonec mohli jen postávat na břehu, turisté i místní, včetně dívky, jež se měla stát mou mámou, čekat na záchranný člun, který nikdy nepřiplul, a poslouchat křik té holky, dokud jí nedošly síly a nezmizela pod hladinou. Její tělo nakonec vyplavilo moře v New Hampshiru, vyprávěla máma. Zeptal jsem se, kolik té holce bylo. Máma odpověděla, že čtrnáct, pak mi přečetla kousek komiksu a poslala mě do postele. Časem mi pak vyprávěla i o tom člověku, jehož umřít viděla – šlo o nějakého námořníka, který skočil ze střechy hotelu Graymore v Portlandu v Maine a přistál na ulici.

„Rozplácl se tam,“ řekla máma naprosto věcným tónem. Pak se odmlčela a po chvíli dodala: „Vystříklo z něj takové zelené něco. Nikdy na to nezapomenu.“

Tak to jsme dva, mami.

5

Většinu z těch devíti měsíců, které jsem měl strávit v první třídě, jsem strávil v posteli. Moje problémy začaly spalničkami – zcela běžný případ – a pak se vytrvale zhoršovaly. Opakovaně se mi dělal „pruhovaný krk“ (jak jsem si omylem myslel, že se to nazývá); ležel jsem v posteli, pil studenou vodu a představoval si, jak můj krk zevnitř zdobí střídavé pruhy červené a bílé (možná to ani nebylo zas tak daleko od pravdy).

Pak se k tomu časem přidaly i moje uši a máma jednoho dne zavolala taxík (ona sama neřídila) a odvezla mě k doktorovi příliš důležitému na to, aby navštěvoval pacienty doma – k ušnímu specialistovi. (Bůhvíproč jsem získal dojem, že se takovému lékaři říká otolog.) Mně bylo celkem fuk, jestli se specializuje na díru v uších nebo v zadku. Měl jsem čtyřicítku teplotu a pokaždé, když jsem polkl, rozsvítily se mi tváře bolestí jako jukebox.

Doktor mi prohlédl uši – přičemž déle se věnoval (aspoň myslím) tomu levému. Pak mě položil na bílý stůl. „Zvedni se na chvilku, Stevie,“ požádala mě sestra a rozprostřela mi pod hlavu velký kus savé látky – nejspíš nějakou plenu –, takže když jsem si znovu lehl, měl jsem ji pod tváří. Měl jsem vytušit, že je cosi shnilého v Království dánském. A kdo ví, možná jsem to vytušil.

Ucítil jsem ostrý pach alkoholu. A zaslechl cvaknutí, jak ušař otevřel sterilizátor. Spatřil jsem v jeho ruce jehlu – připadala mi stejně dlouhá jako pravítko, co jsem nosil v penálu – a ztuhl jsem. Doktor se konejšivě usmál a pronesl lež, za kterou by se lékaři měli okamžitě zavírat (a na dvojnásobně dlouhou dobu, pokud tu lež řeknou dítěti): „Jen klid, Stevie, nebude to bolet.“ Uvěřil jsem mu.

Zasunul mi jehlu do ucha a propíchl mi bubínek. Té bolesti se nevyrovnalo nic, co jsem od té doby zažil – trochu se jí blížil snad jen ten první měsíc v nemocnici poté, co mě v létě 1999 srazila dodávka. Tahle bolest sice trvala déle, ale nebyla tak intenzivní. Propíchnutí bubínku bolelo tak, že se to vůbec nedá vypovědět. Zařval jsem. Uvnitř v hlavě se mi ozval zvláštní zvuk – takové hlasité mlasknutí. Z ucha mi začalo vytékat něco teplého – jako bych se rozbrečel z nesprávného otvoru. Přestože jsem v tu chvíli už víc než dost brečel z těch správných. Zvedl jsem svou uslzenou tvář a nevěřícně se podíval na ušaře a jeho sestru. Pak jsem sklopil oči k té látce, kterou sestra rozložila po vrchní třetině stolu. Byla na ní velká mokrá skvrna. A taky tenké nitky žlutého hnisu.

„Ale no tak,“ pronesl ušař a poplácal mě po rameni. „Byl jsi statečný kluk, Stevie, a už to máš za sebou.“

Příští týden máma zavolala taxík, vrátili jsme se k ušaři a já se znovu ocitl na boku se savou látkou pod hlavou. Ordinací se znovu rozlezl pach alkoholu – pach, který si dosud, jako asi spousta lidí, spojuji s bolestí, nemocí a strachem – a ušaři se v ruce znovu objevila dlouhá jehla. Opět mě ujistil, že to nebude bolet, a já mu opět uvěřil. Ne úplně, ale přece jen dost na to, abych byl tiše a nechal si zasunout jehlu do ucha.

A bolelo to. Skoro stejně jako poprvé. A to mlasknutí uvnitř v hlavě bylo ještě hlasitější; tentokrát to bylo, jako by si dávali dva obři pusu („hubana“, jak jsme říkávali). „Ale no tak,“ ozvala se sestra, když bylo po všem a já tam ležel s brekem v loužičce vodovatého hnisu. „Jen to trochu štípne a nechtěl bys přece ohluchnout, že ne? Krom toho už to máš za sebou.“

Věřil jsem tomu asi pět dní, než znovu přijel taxík. Jeli jsme zpátky k ušaři. Vzpomínám si, jak taxikář říkal mámě, že jestli to děcko okamžitě nezmlkne, tak zastaví a nechá nás vystoupit.

Znovu jsem se ocitl na bílém stole s plenou pod hlavou a máma se usadila v čekárně s časopisem, který nejspíš nebyla schopna číst (nebo si to aspoň rád namlouvám). Opět jsem ucítil ten pach alkoholu a doktor se ke mně otočil s jehlou, která vypadala stejně dlouhá jako moje školní pravítko. Znovu ten úsměv, to přistoupení ke stolu, to ujištění, že tentokrát to bolet nebude.

Tohle opakované propichování bubínku v šesti letech stanovilo jedno z nejpevnějších pravidel mého života: Když mě napálíte jednou, hanba vám. Když mě napálíte podruhé, hanba mně. Když mě napálíte potřetí, hanba nám oběma. Potřetí jsem se na ušařově stole bránil, křičel jsem, házel sebou a bojoval. Kdykoli se jehla ze strany přiblížila k mé hlavě, odrazil jsem ji. Nakonec sestra přivolala z čekárny mámu a společnými silami se jim podařilo udržet mě na tak dlouho, aby doktor dostal jehlu dovnitř. Ječel jsem tak dlouho a tak nahlas, že se slyším ještě teď. Ano, v nějakém hlubokém údolí mé hlavy se ozvěna toho posledního výkřiku rozléhá ještě dnes.

6

Jednoho ponurého studeného měsíce nedlouho poté – byl to zřejmě leden nebo únor 1954, pokud dobře počítám – se taxík vrátil. Tentokrát nebyl specialistou ušař, ale krčař. Máma opět seděla v čekárně, já opět seděl na bílém stole, kolem kterého poletovala sestra, a opět jsem ucítil ten pach alkoholu, pach, při němž se mi dodneška během pěti sekund zdvojnásobí tepová frekvence.

Tentokrát mi naštěstí jen něčím vytřeli krk. Štípalo to a chutnalo odporně, ale po ušařově dlouhé jehle to byla procházka růžovým sadem. Krčař si na čelo nasadil pozoruhodný přístroj. Uprostřed to mělo zrcátko a jasnou, ostrou žárovičku, která svítila jako třetí oko. Dlouho mi prohlížel krk a nutil mě otevírat pusu tak, až mi z toho praštěly čelisti, ale nestrkal do mě žádné jehly, takže mi byl sympatický. Po chvíli mi dovolil zavřít pusu a zavolal dovnitř mámu.

„Problém je v mandlích,“ prohlásil. „Vypadají, jako by mu je rozškrábala kočka. Budou muset ven.“

Pak si vzpomínám, že mě po nějaké době přivezli na vozíku pod ostrá světla. Sklonil se nade mnou muž s bílou rouškou. Stál u hlavy operačního stolu, na němž jsem ležel (v letech 1953 a 1954 jsem neustále polehával po nějakých stolech), takže mi připadal vzhůru nohama.

„Stephene,“ oslovil mě, „slyšíš mě?“

Řekl jsem, že ano.

„Teď se zhluboka nadechni,“ vybídl mě. „Až se probudíš, dostaneš tolik zmrzliny, kolik si jen budeš přát.“

Sklopil mi nad obličej nějaký přístroj. V obrazech mých vzpomínek to vypadá jako přívěsný lodní motor. Zhluboka jsem se nadechl a všechno potemnělo. Když jsem se probudil, skutečně jsem směl sníst tolik zmrzliny, kolik jsem chtěl, což byl povedený vtípek, protože jsem nechtěl žádnou. Krk jsem měl celý nateklý. Ale pořád to bylo lepší než jehlou do ucha. Klidně mi vezměte mandle, jestli musíte, klidně mi dejte nohu do ocelové klece na ptáky, když to jinak nejde, ale bůh mě chraň před otologem.

7

Ten rok můj bratr David poskočil rovnou do čtvrtého ročníku a já pro změnu úplně přerušil školní docházku. Máma se dohodla s vedením, že jelikož jsem promeškal většinu první třídy, bude nejlepší, když ji na podzim příštího roku začnu nanovo, pokud se uzdravím.

Většinu toho roku jsem strávil buď přímo v posteli, nebo přinejmenším doma. Přečetl jsem zhruba šest tun komiksů, propracoval se až k Tomu Swiftovi a Daveovi Dawsonovi (hrdinnému pilotovi z druhé světové války, jehož letadla neustále „prořezávala vrtulemi vzduch“), načež jsem přešel na Jacka Londona a jeho hrůzostrašné povídky o zvířatech. A po určitém čase jsem začal psát svoje vlastní příběhy. Původní tvorbu předcházely imitace; přepisoval jsem si do bloku slovo za slovem komiksy Combat Casey, a přišlo-li mi to vhodné, doplňoval jsem své vlastní poznámky. „Konečně jsme našli tu zatracenou mapu, co jsme tak dlouho hledali,“ napsal jsem například; ještě asi tak rok nebo dva mi trvalo, než jsem zjistil, že zatracený a ztracený jsou dvě různá slova. Vzpomínám si, že jsem v té době také věřil, že detailista je zubní lékař a že kurva je hodně vysoká žena. Zkurvysyn se potom výborně hodil na basketbalistu. Když je vám šest, tak vám většina losovacích míčků prostě ještě poletuje po osudí.

Nakonec jsem jeden z těchhle obšlehnutých hybridů ukázal mámě a ta z něj byla úplně vedle – vzpomínám si na její udivený úsměv, jako by se jí ani nechtělo věřit, že její dítě může být takhle šikovné – hotový zázrak. Nikdy dřív se takhle neusmála – přinejmenším ne na mě – a já z toho byl v sedmém nebi.

Zeptala se mě, jestli jsem si ten příběh sám vymyslel, a já musel přiznat, že jsem většinu okopíroval z komiksu. Evidentně ji to zklamalo, což mi trochu zkazilo radost. Nakonec mi blok vrátila. „Napiš něco vlastního, Stevie,“ poradila mi. „Tyhle komiksy jsou hrozný brak – v jednom kuse tam někdo někomu vyráží zuby. Určitě bys to svedl líp. Napiš něco vlastního.“

8

Vzpomínám si, jak ohromný potenciál jsem v tom nápadu vycítil. Jako by mě někdo strčil do obrovské budovy plné zavřených dveří a dovolil mi otevřít, kterékoli budu chtít. Přitom se mi zdálo, že těch dveří je tam víc, než by jediný člověk dokázal otevřít za celý život (a zdá se mi to dodnes).

Nakonec jsem napsal povídku o čtyřech kouzelných zvířátkách, která jezdí ve starém autě a pomáhají malým dětem. Jejich náčelník byl velký bílý králík, pan Králík Trik. Ten dělal řidiče. Povídka byla čtyři stránky dlouhá, pracně sesmolená obyčejnou tužkou. Pokud si dobře vzpomínám, nikdo v ní neskočil ze střechy hotelu Graymore. Když jsem ji dokončil, dal jsem ji mámě, která se usadila v obýváku, položila si vedle sebe na podlahu kabelku a celou povídku naráz přečetla. Hned jsem věděl, že se jí líbí – smála se všude, kde se smát měla –, ale těžko říct, jestli se jí líbila proto, že mě měla ráda a chtěla mi udělat radost, anebo proto, že ta povídka byla opravdu dobrá.

„Tuhle jsi odnikud neopsal?“ zeptala se, když dočetla. Řekl jsem, že ne. Prohlásila, že je tak dobrá, že by klidně mohla vyjít v nějaké knížce. Od té doby mě snad žádná pochvala nedokázala potěšit víc než tahle. Napsal jsem čtyři další povídky o panu Králíkovi Trikovi a jeho kamarádech. Máma mi za každou z nich dala čtvrťák a rozeslala je svým čtyřem sestrám, které ji podle mě všechny trochu litovaly. Koneckonců ony byly pořád ještě vdané, je manželé neopustili. Strýček Fred sice neměl moc smyslu pro humor a zatvrzele odmítal stahovat střechu svého kabrioletu, strýček Oren zase dost pil a rozváděl temné teorie o tom, jak Židi vládnou světu, ale aspoň nikam neutíkali. Ruth naproti tomu zůstala sama s miminem v náruči, když ji Don opustil. Přála si, aby aspoň viděly, jak je to mimino talentované.

Čtyři povídky. Každá za čtvrťák. Byl to první dolar, který jsem si v téhle branži vydělal.

9

Přestěhovali jsme se do Stratfordu v Connecticutu. Ale to už jsem chodil do druhé třídy a byl jsem šíleně zamilovaný do jedné dívky z vedlejšího baráku. Přes den si mě sice sotva všimla, ale jakmile přišel večer a já se v posteli pomalu začal potápět do říše snů, pravidelně jsme spolu prchali z krutého světa reality. Mou novou učitelkou se stala slečna Taylorová, laskavá dáma s prošedivělým účesem à la Elsa Lanchesterová ve Frankensteinově nevěstě a s vypoulenýma očima. „Vždycky když se slečnou Taylorovou mluvím, mám chuť nastavit jí pod ty kukadla dlaň, abych je stačila chytit, kdyby jí náhodou vypadly,“ říkala moje máma.

Náš nový byt se nacházel ve třetím patře na West Broad Street. O blok dál pod kopcem, vedle Teddyho koloniálu a naproti Stavebním materiálům Burretových, se rozkládala velká zarostlá plocha zeleně, kterou vzadu ohraničovala skládka a uprostřed ji protínala železniční trať. Ve své fantazii se na to místo neustále vracím; pod nejrůznějšími jmény se znovu a znovu objevuje v mých povídkách i románech. Děti z románu To tomu říkaly Lada; my tomu říkali džungle. Vypravili jsme se tam s Davem hned poté, co jsme se nastěhovali. Bylo léto. Bylo horko. Byla to paráda. Právě jsme pronikali do tajuplných zelených hlubin tohohle úžasného nového hřiště, když jsem pocítil neodbytnou potřebu dojít si na záchod.

„Dave,“ ozval jsem se. „Pojď domů! Musím tlačit!“ (Tenhle výraz nás pro onu tělesnou funkci naučila používat máma.)

David o tom nechtěl ani slyšet. „Dojdi si do lesíka,“ navrhl mi. Cesta pěšky domů by nám trvala přinejmenším půl hodiny a on neměl chuť ztratit takový kus dobrodružného odpoledne jen proto, že jeho mladší bráška potřebuje na velkou.

„To nemůžu!“ bránil jsem se zděšeně. „Neměl bych se čím utřít!“

„Ale měl,“ uklidnil mě Dave. „Utřeš se nějakým listím. Tak to dělali kovbojové a indiáni.“

V tu chvíli už bylo na cestu domů beztak asi pozdě; neměl jsem tedy na vybranou. Navíc mě nadchla představa, že budu kadit jako kovboj. Představoval jsem si, že jako Shane přidřepávám do křoví s tasenou pistolí v ruce, aby mě ani v tak intimní chvilce nikdo nezaskočil. Vykonal jsem potřebu a očistil se přesně podle bratrova návodu – pečlivě jsem si vytřel zadek několika hrstmi jasně zelených listů. Ukázalo se, že šlo o listy škumpy jedovaté.

Za dva dny už jsem byl červený od lýtek až po lopatky. Penis zůstal ušetřen, ale varlata mi zářila jak brzdová světla. Zadek mě svědil až někam ke kříži. Ale nejhůř na tom byla ruka, kterou jsem se utíral; natekla mi asi jako myšákovi Mickeymu, když ho kačer Donald praštil kladivem, a mezi prsty mi naskákaly obří puchýře. Když praskly, zůstaly po nich hluboké důlky růžového masa. Šest týdnů jsem jako blbec vysedával ve vlažných škrobových lázních, což mě hrozně ponižovalo, a přes zavřené dveře poslouchal, jak se brácha s mámou smějí, poslouchají Petera Trippa v rádiu a hrají černého Petra.

10

Dave byl skvělý brácha, jen byl na desetiletého kluka trochu moc chytrý. Jeho inteligence ho neustále přiváděla do malérů a on jednou přišel na to (patrně poté, co jsem si vytřel zadek tou škumpou), že obvykle není velký problém zatáhnout brášku Stevieho do všeho v okamžiku, kdy to začne smrdět potížemi. Dave po mně nikdy nechtěl, abych na sebe vzal všechnu vinu za jeho časté brilantní průšvihy – nebyl nijak podlý ani zbabělý –, ale několikrát jsem na sebe měl vzít svůj díl. Zřejmě právě proto jsme to odskákali oba, když Dave přehradil potok protékající džunglí a zatopil větší část West Broad Street. A ze stejného důvodu jsem společně s ním riskoval život při realizaci jeho dost možná smrtelně nebezpečného fyzikálního pokusu.

Bylo to nejspíš v roce 1958. Já chodil na první stupeň, Dave už na druhý. Máma pracovala ve stratfordské prádelně, kde jako jediná běloška ládovala prostěradla do mandlu. A právě tam byla i v době, kdy se Dave pustil do svého projektu pro školní vědeckou výstavku. Můj brácha nebyl z těch, kteří by na čtvrtku tvrdého papíru obkreslovali průřez žabími vnitřnostmi nebo z lega a obarvených trubiček od toaletního papíru stavěli Domek budoucnosti; Dave mířil ke hvězdám. Jeho projekt pro ten rok se jmenoval Daveův Supr čupr elektromagnet. Můj brácha měl v nesmírné oblibě všechno, co bylo supr čupr, a všechno, co začínalo jeho vlastním jménem; tahle druhá záliba ho nakonec dovedla až k Daveově plátku, k němuž se ostatně za chvíli taky dostaneme.

Jeho první pokus o Supr čupr elektromagnet nijak zvlášť supr čupr nedopadl; možná vůbec nefungoval – na to už si pořádně nevzpomínám. Nápad neměl Dave ze své hlavy, ale z jedné knížky. Šlo zhruba o tohle: třením o obyčejný magnet jste zmagnetizovali dlouhý hřebík. Magnetický náboj přenesený do hřebíku bude slabý, psalo se v té knížce, ale přece jen bude stačit na to, aby se na hřebík nachytalo pár kovových pilin. Pokud jste měli vyzkoušeno tohle, měli jste kolem hřebíku po celé délce omotat měděný drát a připojit jeho konce k suchému článku. Podle knihy elektřina zesílí magnetickou sílu a vy pak na hřebík nachytáte mnohem víc pilin než dřív.

Dave ovšem nechtěl chytat jen nějakou přiblblou hromádku pilin; Dave chtěl chytat buicky, železniční vagony a třeba i vojenská transportní letadla. Dave tomu chtěl přidat šťávu a pohnout světem na oběžné dráze.

Prásk! Supr!

Oba jsme při tvorbě Supr čupr elektromagnetu měli sehrát významnou roli. Dave ho měl postavit. Já ho měl otestovat. Malý Stevie King, stratfordský Chuck Yeager.

Daveova vylepšená verze pokusu vypouštěla nezáživný suchý článek (který byl stejně nejspíš vybitý, už když jsme ho kupovali, tvrdil Dave) a nahrazovala ho běžným proudem ze zásuvky. Dave uřízl šňůru od staré lampy, kterou někdo nechal na chodníku vedle popelnic, oholil z ní bužírku až k zástrčce a omotal ji kolem svého zelektrizovaného hřebíku. Pak mi vsedě na podlaze v kuchyni našeho bytu na West Broad Street svůj Supr čupr elektromagnet podal a vybídl mě, ať splním svou část úkolu a zapojím ho.

Zaváhal jsem – aspoň to mi prosím připište k dobru –, ale nakonec jsem se Daveovým nadšením přece jen nechal strhnout. Zapojil jsem ho. Žádnou výraznou magnetickou sílu jsme nezaznamenali, zato však náš přístroj odpálil světla a veškeré elektrické spotřebiče v našem bytě, veškerá světla a elektrické spotřebiče v našem domě a veškerá světla a elektrické spotřebiče v domě vedlejším (kde v přízemí bydlela dívka mých snů). V transformátoru před domem něco prásklo a přijeli policajti. Prožili jsme s Davem děsivou hodinku u okna v mámině ložnici, protože to jediné vedlo do ulice (ze všech ostatních jsme měli báječný výhled na holý zadní dvorek plný psích hovínek, na němž nežilo nic než prašivý podvraťák Rup-rup). Když odjeli policajti, přijeli opraváři. Jeden chlap v botách s takovými hroty na špičkách vyšplhal na sloup mezi činžáky, aby prohlédl transformátor. Za jiných okolností by nás to divadlo jistě nadobro uchvátilo, tehdy ale ne. Tehdy jsme mysleli jen na to, jestli se každou chvíli nevrátí máma a nepošle nás do polepšovny. Nakonec se všude znovu rozsvítilo a opraváři odjeli. Nikdo nás nechytil a šťastně jsme přežili do dalšího dne. Dave se rozhodl, že místo Supr čupr elektromagnetu postaví do školy Supr čupr rogalo. A já, slíbil mi, se budu moct proletět jako první. No nebude to paráda?

11

Narodil jsem se v roce 1947 a až do roku 1958 jsme neměli televizi. První věc, na kterou si v televizi vzpomínám, byl film Robotí netvor, ve kterém pobíhal chlap oblečený v opičím kožiše a s potápěčskou helmou na hlavě – jmenoval se Ro-Man – a snažil se pobít poslední lidi, kteří přežili atomovou válku. Cítil jsem, že tohle je vskutku vysoké umění.

Taky jsem sledoval Dálniční hlídku s Broderickem Crawfordem v roli neohroženého Dana Matthewse a Krok za hranice reality, který uváděl John Newland, člověk s nejstrašidelnějším pohledem na světě. Kromě toho dávali Cheyenne a Mořské lovce, Vaši hitparádu a Annie Oakleyovou; objevil se Tommy Rettig jako první z mnoha kamarádů Lassie, Jock Mahoney jako Jezdec v prérii a Andy Devine, který svou neobvyklou fistulkou ječel: „Hej, Divokej Bille, počkej na mě!“ Byl to celý svět zprostředkovaných dobrodružství, která se ke mně dostávala v černobílém balení s úhlopříčkou čtrnáct palců a sponzorována výrobky, jejichž jména mi dodnes zní jako poezie. Zbožňoval jsem to.

Jen takový nápad.

12

13

První povídka, která mi skutečně vyšla, se objevila v hororovém fanzinu Mikea Garretta z Birminghamu v Alabamě. (Mike je dosud mezi námi a dosud v branži.) Vydal tuhle novelku pod názvem V polosvětě hrůzy, ale mně se dodnes víc líbí můj vlastní titul. Ten zněl: Byl jsem mladistvým vykradačem hrobů. Supr čupr. Prásk!

14

15

16

17

Stan: „Co řekl bobr starému dubu?“

18