POHÁDKY ZE ŠKOLKY

Tým autorů

„Od dětí pro děti.“

Tato knížka vznikla dle námětů a ilustrací dětí z Mateřské školky v Boršicích u Blatnice.

Nechť těchto dvacetpět pohádek, příběhů a jedné básně dělá radost každé dětské dušičce.

Řikonín, 2025

Nakladatelství © SOLIS, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Řikonín 22, okres Brno - venkov

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako 67. elektronickou publikaci, první vydání

v edici SOLIS, první elektronické vydání.

Obálka a grafika © Barb Rýdl

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována

či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN:

978-80-88652-99-1 epub

978-80-53031-29-5 PDF

1. Básnička Štěpánky:

Žížalička

autor: Nicol Keithe             @nicol_keithe_autor

Na pasece žížalička,

vesele se hlínou vlní.

Opodál si tu slepička,

zobe svoje zrní.

Motýlek se lehce vznáší,

kouká na to vesele.

Sluníčko jim k tomu svítí,

snad z nich budou přátelé?

Žížalička očkem kouká,

co provede slepička.

To už se však na paseku,

blíží malá holčička.

Vesele se na motýlka,

na slepičku usmívá.

Pak si všimne žížaličky,

jak se v trávě ukrývá.

Do ruky ji něžně vezme

a ukáže slepičce.

Motýlek si lehce sedne,

na rameno holčičce.

A už spolu kamarádí,

smějí se a užívají.

Pohádka má šťastný konec,

když se všichni rádi mají.

2. Julinčina pohádka:

Jak se pejsek staral o rybku

autor: Matyáš Tachecí @matyas_gronny_tacheci

Byl překrásný letní den. Sluníčko svítilo, nebe bylo modré bez jediného mráčku. Květiny na loukách nádherně kvetly a mezi nimi poletovali různobarevní motýlci.

Timoš pobíhal vysokou trávou. Do čumáčku nasával čerstvé pachy a poznával okolí. Byl ještě mladý a zvědavý tak, jak štěňátka obvykle bývají. V jeho hustém kožíšku mu začínalo být horko.

Nastalo pravé poledne. Slunce pálilo. Chtěl najít stín, kde by se mohl schovat a odpočinout si. Proto zamířil pod nedaleké stromy. Byl tam příjemný chládek, vlhký mech a také malá studánka.

Když uviděl čistou studenou vodu, dostal žízeň. Pomalu přišel blíž k hladině, hezky opatrně, aby do studánky nespadl. Napil se. Voda ho zastudila na jazyku. Chtěl si tam na chviličku odpočinout, ale když se od studánky otočil, všiml si, jak opodál leží něco lesklého.

Opatrně přišel blíž. Co kdyby ho to chtělo kousnout? Ale nic takového nehrozilo. Byla to rybka. Malá zlatá rybka. Musela omylem vyskočit z vody a nemohla zpátky.

Timoš k ní přiblížil čumáček. Začichal. Ještě nikdy se s rybkou nesetkal.

Když se jí dotknul, pohnula jednou ploutví.

„Co jsi zač?“ zeptal se Timoš. „Jsi snad pejsek jako já?“ zjišťoval.

„Žádný pejsek. Jsem rybka. Pomoz mi, prosím. Nemůžu se dostat zpátky do vody.“

Timoš se už na víc nevyptával. Čenichem rybku dostrkal až na okraj studánky. Pak do ní naposledy šťouchl a rybka sklouzla do vody. Byla malinká, menší než všechny ostatní ryby.

„Děkuji za pomoc. Zachránil jsi mě. Jsem Zlatá rybka,“ představila se.

„Já jsem Timoš a jsem taky zlatý. Zlatý retrívr,“ řekl pyšně.

Když se spolu obě zvířátka seznámila, začala si povídat. Timoš si lehl na okraj studánky, packy si složil pod hlavu a sledoval vodní hladinu, zpod které na něj koukala Zlatá rybka.

Po delší chvíli se zeptala, jestli nemá náhodou něco k jídlu. Prý už dlouho nejedla a takhle malá si těžko něco sežene. Pejsek chvíli přemýšlel. Vzpomněl si, že má doma v misce ještě pár těstovin. Ty mu dala jeho panička ze svého obědu. Tajně, aby to maminka nezjistila.

Vyběhl zpoza chladivého stínu stromů a už si to hnal domů. Protáhl se skrz malou díru v plotě. Vlezl do své boudy, do tlamičky nabral trochu těstovin a zamířil zpátky ke studánce.

Rybka tam na něj pořád čekala. Timoš se naklonil nad vodu a z tlamičky do ní pustil všechny těstoviny.

Poděkovala mu a ihned je začala oždibovat. Timoš ji po celou dobu pozoroval.

Když dojedla, zeptala se ho: „Víš, Timoši, co znamená, že jsem Zlatá rybka?“

„Že máš zlaté chlupy jako já?“ vyhrkl okamžitě Timoš.

Rybka se jen zasmála.

„Já nemám chlupy, ale mám šupiny. Znamená to, že umím plnit přání. Za tvou pomoc splním jedno i tobě.“

Timoš se dlouze nerozmýšlel. Nepřál si suprový míček, novou hračku nebo mňaminky. Přál si, aby jeho panička, která ležela nemocná v posteli, byla zase zdravá.

A opravdu se tak stalo. Když se Timoš protáhl dírou v plotě a ocitl se na zahradě, už tam na něj Julinka čekala. Smála se a v ruce měla balónek. Timoš se k ní radostně rozeběhl. Holčička jej nadšeně objala a podrbala za ouškama.

Po zbytek léta si spolu každý den hráli. A když se Julinka nedívala, vyplížil se Timoš dírou v plotě ven, aby navštívil malou Zlatou rybku. Pokaždé jí přinesl něco dobrého k snědku.

Stali se z nich dobří přátelé.

3. Danielkova pohádka:

O velkém hledání

autor: Hanka Kropíková

Byl jednou jeden chlapeček Danielek, který nemohl ve svém pokojíčku najít své bakugany.

Není se čemu divit. Chlapeček byl poněkud nepořádný. Kam oko dohlédlo, tam ležela nějaká hračka.

Maminka se na něj často zlobila. Prosila,ba dokonce hrozila. „Jednou ti ty hračky utečou! Třeba za někým, kdo si je umí uklízet. Není od tebe hezké mít je všechny na zemi, když každá z nich má své místo,“ říkala.

Ale Danielek jí nikdy nevěřil.

A tak se jednou stalo, že opravdu nemohl najít ani jednu hračku. Hlavně své bakugany. Protože zmizely také! Nyní si vzpomněl na maminčina slova.

Rázem si pomyslel: Když v pokojíčku nejsou žádné hračky, určitě musely odejít. Má je jiný chlapeček, který si s nimi bude hrát místo mě.

Náhle mu bylo líto, jak se k nim choval.

„Ach jo. Co teď budu dělat? Kde je mám hledat? Co když už nikdy neuvidím své bakugany? Ty jsem měl nejraději,“ vzlykal Danielek. „Kdybych jen poslechl maminku a uklízel si je,“ bědoval a plakal. Jenže bylo pozdě. Zůstal v pokojíčku úplně sám.

Najednou zaslechl šramot. Rozhlédl se, ale nikde nic neviděl. A zase ten zvuk. „Takhle přece rachotí mé hračky!“ vykřikl a vyběhl ze svého pokojíčku. Zastavil se u dveří, které vedly na půdu. Znovu se zaposlouchal. Pomaloučku otevřel. Zvuky se ozývaly přímo z shora! Opatrně našlapoval po schodech až nahoru.

Nikdy předtím na půdě sám nebyl. Vždycky jen s maminkou. Bylo tam šero. Chvíli se rozhlížel. Odkud vycházejí ty zvuky?

Pak uviděl velkou krabici.

„Zvláštní, ten šramot se ozývá tady odtud…“ Musel tu záhadnou bednu prozkoumat. „To jsou přece všechny moje hračky!“ vykřikl, když ji otevřel.

Náhle několik bakuganů z krabice vyskočilo a kutálely se pryč. Zlobily se na Danielka, protože se k nim nechoval hezky.

„Počkejte! Neutíkejte. Já už budu hodný. Už nikdy vás nenechám na zemi!“ sliboval.