Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jodi Ellen Malpasová

Zakázané ovoce / FORBIDDEN

Z anglického originálu Forbidden, vydaného nakladatelstvím Forever, součástí Hachette Book Group, v roce 2017 přeložila Iva Bartíková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Martina Charvátová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2025
jako svou 9904. publikaci

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

Tisk TBB

Copyright © 2017 by Jodi Ellen Malpas
Copyright © 2017 by Hachette Book Group, Inc.
Translation © Iva Bartíková, 2025
Copyright © Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978-80-271-7778-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-7777-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-5333-6 (print)

Noc, na kterou se nedá zapomenout…
Pokušení, jemuž se nedá odolat…

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny fantazie nebo jsou použity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už žijícími nebo mrtvými, je náhodná.

Pro Jamieho

Poznámka autorky

Zakázané ovoce“ je lákavé. Ale není dovolené. Je zakázané. Zakázané. Alespoň tak to říká společnost. Ale co vaše srdce?

Sepsat tato slova na papír pro mě bylo velkým skokem do neznáma. Vždycky jsem říkala, že píšu to, co mi říká srdce, ne to, co po mně chtějí lidé. Když jsem poprvé pomyslela na téma Zakázaného ovoce, pochybovala jsem o něm. Pak jsem si připomněla své motto, touhu svého srdce, a mé srdce opravdu chtělo vyprávět tento příběh, přestože jsem věděla, že to možná nebude to, co ode mě lidé očekávají. Nemohla jsem dovolit, aby mě při psaní omezoval strach z tabuizovaného tématu. A tak jsem se do toho vrhla rovnou – žádná pravidla, žádné zábrany, žádný obezřetný přístup.

Zakázané ovoce je kontroverzní. Nepochybuji o tom, že vyvolá debatu, a to mi nevadí. Jako spisovatel se smíříte s tím, že to, co vyšlete do světa, bude rozebíráno, někdy v dobrém, někdy ve zlém. Tento příběh je o konfliktu. O pocitech. O otázkách. Je to o tom, že srdce vládne hlavě.

Prosím vás, abyste se do něj pustili s otevřenou myslí a nezapomínali, že jde o příběh. O vášni, lásce a o bolesti srdce. Je o zamilování se do nesprávné osoby v nesprávný čas. Protože to se stává. Každý den. Ale především je to o tom, jak být věrný sám sobě a svému srdci. Je to o hledání spřízněné duše a o boji za ni. Protože důležité je stát si za tím, čemu věříte. A my všichni věříme v opravdovou lásku.

JEM xxx

Kapitola 1

Prokopávám se hromadami pošty na dřevěné podlaze a balancuji s krabicí v ruce, když se za mnou zabouchnou dveře. Průvan rozvíří dva roky starý prach z rámů na obrazech v prázdné chodbě, jeho jemné částečky se rozletí do tlumeného světla přede mnou a najdou si cestu k mému nosu. Kýchnu – jednou, dvakrát, třikrát – a upustím krabici k nohám, abych si otřela nos, v němž mě šimrá.

„Zatraceně,“ odfrknu si, odkopnu krabici stranou a vydám se do chodby hledat kapesníky.

Vcházím do obývacího pokoje, proplétám se mezi nepřehlednými krabicemi a hledám tu s nápisem Koupelna. Moc šancí tomu nedávám. Obklopují mě krabice naskládané na pěti hromadách, všechny čekají na vybalení. Nevím, kde začít.

Pomalu se otáčím a prohlížím si svůj nový byt – přízemní prostory v renovovaném georgiánském domě v ulici lemované stromy v západním Londýně. Okno v obývacím pokoji je obrovské, stropy vysoké, podlahy původní. Projdu do kuchyně a ušklíbnu se nad zatuchlým zápachem a vrstvou špíny na každém povrchu. Byt je už dva roky prázdný a je to na něm vidět. Ale není to nic, co by nevyřešil jeden den v gumových rukavicích s láhví čisticího prostředku.

Najednou mě zaplaví nadšení a představuji si, jak se bude všechno lesknout, až to vyčistím litry čističe, otevřu dvoukřídlé dveře do zahrady, abych trochu vyvětrala, a pak zamířím do ložnice. Je to obrovský prostor s obrovskou koupelnou a původním zdobeným krbem. S úsměvem couvnu do chodby a vstoupím do druhé ložnice, ačkoli s tímto pokojem mám jiné záměry. Představuji si svůj rýsovací stůl pod oknem s výhledem ven na rozkošný dvorek a u zadní stěny pracovní stůl, na němž jsou rozesety technické výkresy a složky. Je můj. Všechno je to moje.

Trvalo mi rok, než jsem našla ideální byt v dostupné cenové relaci, ale konečně jsem se dočkala. Konečně mám vlastní byt a také vlastní ateliér, kde můžu pracovat. Vždycky jsem si říkala, že do třiceti let budu mít vlastní firmu a vlastní bydlení. Svůj cíl jsem překonala o celý rok. A teď mám víkend na to, abych se tu cítila jako doma.

Jako na zavolanou se ozve zabouchání na vchodové dveře. Proběhnu bytem – svým bytem –, rozrazím dveře a zastavím se tváří v tvář láhvi prosecca, která je na mě namířená.

„Vítej doma!“ zazpívá Lizzy a ukáže mi dvě sklenice.

„Panebože, ty jsi skvělá!“ Vrhnu se dopředu, popadnu láhev a skleničky, potom jí uhnu stranou a přivítám ji ve svém novém domově. Na tváři mám ten největší úsměv.

Hned mi ho oplatí a vběhne dovnitř, krátké černé vlasy má sotva pod bradu a tmavé oči jí září štěstím – štěstím ze mě. „Nejdřív si připijeme, pak uklidíme.“

Souhlasím, zavírám za ní dveře a následuji ji do přeplněného obýváku.

„Sakra, Annie!“ zalapá po dechu a zastaví se ve dveřích, když zpozoruje hory krabic. „Odkud se to všechno vzalo?“

Prosmýknu se kolem ní, položím sklenice na krabici a začnu odlepovat staniol z láhve šumivého vína. „Většina z toho je pracovní,“ vysvětlím, vytáhnu zátku a začnu nalévat.

„Kolik knih a propisek potřebuje jeden architekt?“ zeptá se a ukáže na protější stranu obývacího pokoje, kde se po celé délce jedné stěny táhne řada plastových krabic napěchovaných různými složkami, učebnicemi a psacími potřebami.

„Většina knih je ještě z univerzity. Micky se zítra zastaví s dodávkou a odveze věci, které nechci, do charitativního obchodu.“ Podám Lizzy skleničku a přiťuknu si s ní.

„Na zdraví,“ řekne a napije se, zatímco se rozhlíží kolem. „Kde začneme?“

Připojím se k ní, usrkávám a rozhlížím se po nepořádku, který je mým novým domovem. „Musím si dát do pořádku ložnici, abych měla kde spát. Zbytek vyřeším o víkendu.“

„Ooh, tvůj budoár!“ Vytáhne na mě sugestivně obočí a já zakoulím očima.

„Tohle je zóna bez mužů.“ Znovu do sebe naklopím doušek prosecca a vydávám se na cestu k ložnici. „Kromě Mickyho,“ dodávám, když vcházím do obrovského prostoru a v duchu přesouvám postel, skříně a toaletní stolek, které jsou prozatím vyskládané uprostřed místnosti. Doufám, že se Lizzy při přípravě na přesun všech těch těžkých věcí protáhla.

„Tvůj život je zóna bez mužů.“

„Mám moc práce,“ spokojeně se usměju. To se mi líbí. Moje nové podnikání funguje. Není lepší pocit než sledovat, jak vize ve vaší hlavě ožívá, jak se z nákresu stává skutečná budova. Od svých dvanácti let jsem přesně věděla, co chci dělat. Táta mi k narozeninám koupil králíka a já jsem byla z kotce, který jsme k němu dostali, dost nešťastná, a tak jsem tátu přemlouvala, aby ho rozšířil a vytvořil pro mého nového kamaráda lepší podmínky. Zasmál se a řekl mi, ať si nakreslím, co chci. Tak jsem to udělala. Už jsem se nikdy neohlédla zpět. Po letech, co jsem zvládla maturitu, čtyřech letech na univerzitě v Bathu a sedmi letech práce v komerční firmě, zatímco jsem se snažila složit tři zkoušky na samostatného architekta, jsem teď tam, kde jsem vždycky chtěla být. Pracuji na sebe. Pomáhám lidem uskutečit jejich vysněné projekty.

Zvednu sklenici s šumivým vínem. „Jak to jde v práci tobě?“

„Pracuji, abych žila, Annie. Nežiju proto, abych pracovala. Na pedikúru, pleť a nehty myslím, jen když jsem v salónu,“ Lizzy se ke mně připojí na prahu mé nové ložnice. „A neměň téma. Už je to rok, dva měsíce a jeden týden, co sis vrzla.“

„Víš to dost přesně.“

Lizzy pokrčí rameny. „Byly to mé osmadvacáté narozeniny.“

Na tu noc si vzpomínám až příliš dobře, i když jeho jméno mi v paměti neuvízlo.

„Tom,“ připomene mi, jako by mi četla myšlenky, a otočí se ke mně. „Roztomilý hráč ragby. Kamarád Jasonova kamaráda.“

Z paměti se mi vynoří stehna toho roztomilého hráče ragby. Usměju se a vzpomínám na noc, kdy jsem se seznámila s kamarádem Lizzyina přítele, Tomem. „Byl docela roztomilý, že?“

„Dost! Proč už ses s ním znovu neviděla?“

„Nevím.“ Pokrčím rameny. „Nic tam nebylo.“

„Byla tam stehna!“

Zasměju se. „Víš, co myslím. Jiskra. Chemie.“

Ušklíbne se. „Annie, za celou dobu, co tě znám, podle tebe nikdy nepřeskočila jiskra.“

Má pravdu. Kdy se objeví muž, který mi vyrazí dech? Dostane mě? Přiměje mě myslet na něco jiného než na kariéru? Jediná věc, která mi zrychluje tep, je moje práce.

„Zanevřela jsi na chlapy navždy?“ Lizzy se vloudí do mých myšlenek. „Protože Jason má spoustu kamarádů, co mají kamarády.“

„Už mě to všechno nudí. Randění. Stres. Očekávání. Nikdy mi nic nesedlo,“ říkám odmítavě. „Stejně jsem teď příliš zamilovaná do své práce a svobody.“

Lizzy se upřímně pobavená směje, zatímco vejde do pokoje a nakoukne do koupelny. „Tvá svoboda je vážně omezena osmdesátihodinovým pracovním týdnem.“

„Devadesátihodinovým,“ opravím ji a ona se zamračí. „Minulý týden jsem pracovala devadesát hodin. A právě na to mám čas.“

„Ale co zábava?“

„Moje práce je zábava,“ opáčím rozhořčeně. „Navrhuji krásné budovy a sleduji, jak ožívají.“

„V poslední době jsem tě skoro neviděla,“ zabručí.

„Já vím. Bylo to šílené.“

„Ano, ten nóbl pár z Chelsea si nárokoval všechen tvůj čas. Jak to s nimi jde, mimochodem?“

„Skvěle,“ odpovím, protože to tak doopravdy je. Ale je to jeden z nejtěžších projektů, do kterých jsem se pustila. Vyjednávání trvalo měsíce a vytvořila jsem spousty návrhů, než jsme nakonec dospěli ke kompromisu s místními úřady a postavili supermoderní, ekologicky udržitelný dům. Tvrdá práce stála za každý jeho kousek. Dům na okraji města mi vydělal peníze, které jsem potřebovala na svůj nový domov. „Minulý pátek se nastěhovali.“ Zamířím k dvoukřídlým dveřím vedoucím do zahrady ve dvoře a představím si malý prostor plný zeleně, litinový stůl a pár židlí, kde si mohu vychutnat ranní kávu. „Není to dokonalé?“

„Je to skvělé,“ řekne Lizzy a následuje mě. „Já a Jason bychom měli vážně uvažovat o koupi bytu, a ne o pronájmu.“

„Nebo domu.“ Drze na ni zvednu obočí. „Znám úžasnou architektku.“

Lizzy se ušklíbne. „Nemohli bychom si tě dovolit.“

Zasměju se a zamířím zpátky dovnitř. „Pomůžeš mi přesunout postel?“

„Už jdu!“ křikne a zavře za sebou dveře.

O tři hodiny později, po cestě do obchodu, kde jsme doplnily zásoby prosecca, jsme uklidily, vyleštily a umyly všechno, co bylo v dohledu, a zaútočily jsme i na koupelnu. Stará vana se teď třpytí a Lizzy vybaluje všechny moje toaletní potřeby a kosmetiku, zatímco já si stelu postel. Už teď se cítím jako doma. Když procházím kolem zrcadla, nahlédnu do něj a vidím, že mám na temeni hlavy zacuchanou změť tmavých vlasů. Vytrhnu si z vlasů gumičku, nechám je spadnout na ramena a prsty si je pročísnu, abych je zbavila uzlíků. Několikrát zamrkám světle zelenýma očima, něco mě dráždí, a tak se nakloním k zrcadlu, abych si z řas odstranila pár smítek prachu.

„Nezapomeň, že v sobotu jdeme ven,“ připomene mi Lizzy, a když vyjde z koupelny, zaváže černý pytel. „Jason je na pracovní akci, Nat utíká před Johnem, protože má ten večer svoje dítě, a Micky je… no, ten je vždycky volný. Takže nechci žádné výmluvy, že musíš pracovat.“

Přejdu k posteli, načechrám polštáře a odhrnu peřinu, abych se do ní mohla zachumlat, až Lizzy odejde. „Žádné výmluvy,“ potvrdím.

„Skvělé!“ Hodí černý pytel k hromadě ostatních u dveří a otře si ruce. „A co tvoje kolaudace? Musíme to tu pokřtít.“

„Tu další sobotu. Pozvala jsem i pár nových klientů.“

„To znamená, že žádné orgie nebudou?“

Zasměju se. „Žádné orgie.“

„Aha, dobře. Postarám se o občerstvení. Ty se postaráš o koktejly.“

„Platí.“

Zavýskne a obejme mě kolem ramen. „Je to dokonalé, Annie. Tvrdě jsi na to dřela.“

„Díky.“ Opětuji její objetí a vdechuji vůni milionů svíček, které jsme zapálili.

„Na jak dlouho sis udělala volno?“ zeptá se ještě, pustí mě a vezme si svoji kabelku z podlahy.

„Jen o víkendu.“

„Páni, ty to teda rozjíždíš, co?“

Ignoruji její sarkasmus. „Musím dokončit nějaké výkresy pro novou galerii mého klienta. Volna budu mít dost v hrobě.“

„Ale žádnou zábavu,“ poznamená Lizzy a s úsměvem vytáhne z tašky mobil. „Skvělé,“ zamumlá, zatímco se dívá na displej.

„Co se děje?“

Strčí mobil zpátky do kabelky a donutí se k úsměvu. „Jason zase pracuje dlouho do noci. Měl mě vyzvednout,“ podívá se na hodinky, „teď.“

„Můžeš zůstat, jestli chceš.“

„Ne, pojedu metrem. Ty si jdi lehnout.“

Opouští mě s polibkem na tvář a příkazem, abych se dobře vyspala. Nepochybuji o tom, že se mi to podaří. Ve své zbrusu nové posteli se zbrusu novým povlečením a zbrusu novou peřinou usnu dřív, než se moje hlava dotkne zbrusu nového polštáře.

Druhý den ráno mě probudí silné a vytrvalé bušení na dveře. Posadím se a několik okamžiků dezorientovaně mrkám, zatímco se rozhlížím po neznámém okolí.

Buch, buch, buch!

Pak mi zpod polštáře začne pípat telefon, následovaný dalším boucháním, ke kterému se přidá křik mého jména. Dlaně si přiložím k obličeji a třu si tváře, než nahmatám telefon a vytáhnu ho zpod polštáře. Rozsvítí se na mě Mickyho jméno. Pak zaregistruju čas. „Do háje!“ Vyhrabu se zpod peřiny a klopýtavě vylezu z ložnice. Buch, buch, buch!

„Dobře, už jdu!“ Křičím, přeskakuji krabici a narážím do dveří. Když je otevřu, setkám se tváří v tvář s rozzářenýma očima a nezdolnou energií Mickyho. „Jsem tu!“ zavolám a v hlavě mi znějí rány, zvonění a výkřiky.

„Dobré jitro, melounku!“ Dá mi pusu na tvář, protlačí se kolem mě a začne si prohlížet můj nový příbytek. „Pěkné místečko!“

Zavřu vchodové dveře, jdu za ním a mračím se na jeho kštici. „Co se ti stalo s vlasy?“ ptám se a sleduju, jak si prohlíží každý koutek mého nového bytu.

„Líbí se ti?“ zeptá se, sáhne dozadu a nahmatá tmavě blond culíček. „Začínají mi překážet, když jsem v práci.“ Odkopne krabici z cesty a usrkne si z kávy ze Starbucks, zatímco mi podává druhou.

Vděčně přijímám a mířím do ložnice. Mickey má na sobě pracovní uniformu, konkrétně šortky a tričko. Je to osobní trenér. Velmi oblíbený osobní trenér. Na jeho seznamu klientek jsou samé ženy. Samé ženy! „Pracuješ dneska?“ ptám se a pokládám kávu na noční stolek.

Micky přejde za mnou a posadí se na okraj postele. „Dnes odpoledne dvě klientky.“ Stiskne mi stehno, když ho míjím, a já vyjeknu. „Kdy si mě objednáš ty?“

„Nikdy!“ zasměju se. „To si radši strčím do očí rozžhavené dráty.“

„Pár dřepů ti udělá dobře.“

Vysmívám se jeho návrhu a natáhnu si džíny. „Máš spoustu dřepujících zadků, které můžeš obdivovat, aniž bys musel mučit ten můj.“

Šibalsky se usměje. „Když už jsme u toho, právě jsem přijal novou klientku.“

Zapínám si džíny. „Vdanou?“ zeptám se, sundám si tílko na spaní a přehodím si přes hlavu tričko s logem U2.

„Ne,“ usměje se. „Víš, že omezuju počet vdaných klientek na pět. To je hodina denně, kdy se musím chovat profesionálně. Celých pět hodin týdně!“

Hlasitě se zasměju. Ten člověk je nehorázný záletník, ale také jeden z nejlepších osobních trenérů v Londýně. Ženy stojí ve frontě, aby je můj nejstarší přítel ohnul, protáhl a vmanipuloval do správné polohy. Z více důvodů, než je dosažení fyzické kondice. „To musí být vyčerpávající.“

„Je to tak, když tě neustále pokoušejí během každého cvičení. Tu se nevinně dotkne mého stehna, tu mi strčí zadek do obličeje.“

„Jestli je tak náročné udržet se, abys nezíral, měl bys prostě trénovat jen svobodné ženy. Nebo chlapy.“

„Potřebuji vyváženost klientů. Kromě toho se ty vdané víc snaží,“ odpoví a mně vyskočí obočí. Micky protočí oči. „Při tréninku,“ upřesní.

„Takže jsi nikdy nepodlehl?“

„Nikdy!“ Zuřivě zavrtí hlavou. „Mám své nohy příliš rád na to, abych riskoval, že mi je žárlivý manžel zlomí, díky.“

Stáhnu si tmavé vlasy do vysokého culíku, zasměju se a obuju si žabky. Mickyho znám už celé roky. Vyrůstali jsme spolu. Hráli jsme si spolu na maminku a tatínka. Skotačili jsme spolu nazí v brouzdališti. Dokonce zatloukl pár hřebíků do přístavku králíkárny, když nám bylo dvanáct. Naši rodiče byli a stále jsou nejlepší přátelé.

„Tak jaká byla tvoje první noc?“ zeptá se a přejede rukou po peřinách.

„Myslím, že jsem ještě nikdy nespala tak dlouho.“ To je dobré znamení. „Pojďme na to. Zbavíme se nějakých těch krámů, abych mohla začít řešit, jak rozmístím nábytek.“

Jdeme do obýváku a já začínám lepit žluté lístečky na všechno, co si nechci nechat, zatímco Micky mě následuje a všechno přendává na jednu stranu místnosti. „Hej, to si vezmu.“ Micky sundá lísteček z miniaturní sady zásuvek, která stála na toaletním stolku v mé staré ložnici. „Potřebuju si někam ukládat gumičky do vlasů.“

Zasměju se a pokračuji v lepení papírků na to, co je třeba odstranit. „Tvůj drdůlek vypadá roztomile,“ říkám, když si Micky s úsměvem čechrá svou novou ozdobu. Po pravdě řečeno, Micky by si mohl klidně oholit vlasy, a stejně by vypadal roztomile. Ten chlap prostě je roztomilý. Jeho světle hnědé oči se neustále smějí a čelist má vždy pokrytou strništěm. Je sexy, ale pro mě je to prostě Micky.

„Díky,“ zamrká řasami.

„Hele, v sobotu jdeme oslavovat. Přidáš se?“

„Samozřejmě,“ odpoví rychle. „Lizzy a Nat jdou taky?“ povytáhne obočí.

„Ani na to nemysli. Obě vědí, co jsi zač.“ On toho prostě nenechá. Já, Nat a Lizzy jsme jediné ženy v Londýně, které jsou vůči Mickyho šarmu imunní.

„Ale prosím tě!“ ušklíbne se a chytí mě v objetí do kleští.

„Pusť mě, pitomče!“ vymotám se z jeho sevření, narovnám se a odstrčím ho, když kolem mě začne tančit s pěstmi před obličejem.

„Haló!“ místností se rozléhá hlas mé matky následovaný klapotem jejích podpatků na dřevěné podlaze.

Rychle Mickyho šťouchnu do bicepsu a on předstíraně vykřikne. Sleduji ozvěnu máminých kroků, dokud ji nevidím, jak se snaží protáhnout kolem krabic na chodbě, aniž by se o některou z nich zachytila svou plisovanou sukní.

„Podívejte se na ty vysoké stropy!“ volá. „A ty zárubně!“

Opřu se ramenem o rám dveří a s úsměvem sleduji, jak se ke mně přibližuje. Micky se ke mně přidá a jeho hruď se dotýká mých zad.

„Michaeli!“ vykřikne máma a zrychlí tempo, aby k nám došla. „Obejmi mě!“ Prakticky mě odstrčí, aby se k němu dostala. „Ukaž mi ten svůj krásný účes.“ Nadšeně mu stiskne čelist a já se rozesměju. „Kde jsi byl? Neviděla jsem tě celé týdny!“

„Tvrdě pracuju, June.“

Máma se na něj usměje a uvolní mu tvář. „Kdy z mé Annie uděláš počestnou ženu?“

Micky se na mě podívá, právě když protočím oči. „Jakmile mě bude chtít.“ Šibalsky se ušklíbne, protože přesně ví, co dělá, jako vždycky, když máma začne mluvit o našem vztahu.

Micky se mnou nechce chodit. Je příliš zaneprázdněný tím, že je děvkař, a já jsem příliš zaneprázdněná budováním kariéry. Náš vztah je čistě platonický – což nám oběma vyhovuje. Nikdy mezi námi nebylo nic víc než přátelství. Žádné jiskření. Žádná chemie. Nic. Často přemýšlím, jestli ve mně nějaký muž někdy něco vzbudí, protože pokud to nedokázal Micky Letts, pak je možné, že to nedokáže žádný muž. Ženy mu padají k nohám už při pouhém náznaku jeho odzbrojujícího úsměvu. Já? Já necítím nic. Myslím, že nejsem normální.

Máma si úhledně založí kabelku v podpaží a vytáhne tašku plnou čisticích prostředků. „Přišla jsem ti pomoct!“

„V tomhle?“ zeptám se a prohlížím si její krémovou halenku, plisovanou sukni a boty na podpatku.

„Vždycky vypadej co nejlépe, drahá.“ Nakrčí nos. „Tvůj otec tu bude i s nářadím za chvilku. Kde začneme?“

„Já jdu,“ řekne Micky, popadne krabici se žlutou nálepkou, pak mámu políbí na tvář a s plnýma rukama vypochoduje ze dveří. Když mě míjí, pošle mi pusu.

Ušklíbnu se a otočím se, abych našla matku vyzbrojenou žlutými gumovými rukavicemi a láhví čisticího prostředku.

„Jdeme drhnout,“ zatrylkuje nadšeně.

Kapitola 2

Nehty mám úplně zničené – výsledek týdenního drhnutí a jiných prací mezi komunikací s klienty, vyřizováním e-mailů a návrhů. Ale můj nový byt je teď zářivý nový byt. Všechno má své místo a každý pokoj je nově vymalovaný. Všechny knihy jsou uložené na policích v ateliéru, počítač a tiskárna jsou připravené a stůl už stojí ve výklenku u okna. Opravdu se mi to líbí. A teď jsem víc než připravená vyrazit s holkama ven a roztočit to.

Mám puštěný iPod na maximum, v ručníku tančím po ložnici, okna mám otevřená, z plna hrdla si zpívám Madonninu písničku Like A Prayer a popíjím víno.

Poté, co si udělám kouřové stíny, obléknu si malé černé šaty a ty nejvyšší černé podpatky, které mám, a sepnu si vlasy do nízkého drdolu, popadnu tašku a zamířím ke dveřím. Cestou slyším klepat Lizzy.

„Pěkné,“ uznale přikývne, i když se tváří trochu prázdně.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se a ustoupím jí, aby mohla projít.

„Jo, fajn.“ Vypadá nádherně, černé vlasy má dnes zvlněné a očními linkami výrazně a dramaticky nalíčené hnědé oči. Její zářivě růžové šaty a kožená motorkářská bunda tvoří dokonalý kontrast a perfektně jí padnou. „Taky sis dala záležet,“ poznamenám, když ji vezmu za ruku a společně se vydáme dovnitř bytu.

„Jen jsem na sebe něco hodila,“ mávne rukou nad mým komplimentem. „Nat se s námi sejde až na místě. A ať uděláš cokoli, hlavně jí řekni, že se ti líbí její vlasy.“

„Proč, co provedla?“ zděšeně se na Lizzy podívám. Natiny vlasy jsou její pýchou a radostí. Husté, blonďaté, lesklé a až na zadek, šlechtěné lépe než královnini corgi.

„Johnovo dítě jí do nich nalepilo žvýkačku.“

„Do prdele,“ vydechnu a v duchu vidím Natin obličej, jako by tu byla. Vypadá naštvaně. Velmi, velmi naštvaně. Potkala muže svých snů, ale muž jejích snů má něco navíc: šestiletého kluka, který je tak trochu kvítko. Ne, bez okolků. Malej hajzlík. A Nat není zrovna mateřský typ. „Jak moc?“ Zavrávorám a čekám, pak zalapám po dechu, když Lizzy gestem naznačí stříhání u ramen. „Ale ne.“

„A já jsem se rozešla s Jasonem.“

Zarazím se. „Cože?“

Zavrtí hlavou a vypadá to, že se každou chvíli rozpláče. „Nechci o tom dneska večer mluvit.“

Rychle zavřu pusu, a i když mě to bolí, netlačím na pilu. „Dobře.“ Potřebuje si vyrazit na dámskou jízdu a já jí s radostí vyhovím. „Počkej. Ví to Nat?“

Přikývne a rychle si otře oči. „Pojďme se dnes večer jen bavit, prosím.“

„Souhlas.“ Chytnu ji za paži a kráčím dál, rozhodnutá ji pro dnešní večer rozptýlit, ale moje mysl i přesto o překot přemýšlí o tom, co se mohlo stát.

Je to výzva, ale podaří se mi neudusit, když se podívám na Natinu dramatickou, neplánovanou proměnu. Její dlouhé kadeře jsou pryč a zamračený výraz ve tváři mi napovídá, že se s tím ještě nesmířila.

„Řekni jí, že vypadá skvěle,“ mumlá Lizzy směrem ke mně, když k ní míříme.

„Vypadáš skvěle!“ vykřiknu a opřu si zadek o jednu z vysokých stoliček. Všichni ztichnou, Lizzy protočí oči a Nat na mě zavrčí. „Co?“ ptám se a krčím se.

„Vypadám tak na padesát,“ zamumlá Nat.

„Ne, nevypadáš,“ vyhrkneme s Lizzy unisono, tak zatraceně nadsazeně. Opravdu vypadá starší. Možná ne úplně na padesát, ale rozhodně starší než na svých třicet let.

„Líbí se mi to,“ prohlásím a jsem šťastná, že to znělo dostatečně upřímně, čímž přiměju Nat, aby si sáhla na vlasy a znovu ucítila, jak jsou krátké.

„Opravdu?“ zeptá se a touží po ujištění.

„Ano, vypadáš tak nějak sofistikovaněji.“

Vděčně se usměje a Lizzy mi poklepe na ruku, čímž mi pogratuluje k dobře odvedené práci.

„Jdu pro pití,“ prohlásí. „Kdo si dá co?“

„Víno!“ shodneme se s Nat.

Lizzy zamíří k baru a já využiji příležitosti a Nat vyzpovídám. „Co se stalo s Lizzy a Jasonem?“ zeptám se a nakloním se nad stůl.

„Nevím.“ Pokrčí nenuceně rameny, plná soucitu jako vždy. „Odmítá o tom mluvit.“

„Ale já jsem si myslela, že jsou šťastní.“

„Jo, to já taky. Tak zřejmě ne, co?“

„Zníš opravdu ustaraně.“ Zklamaně se na ni podívám a ona znovu pokrčí rameny. Nat není zrovna emocionální typ. Pracuje jako likvidátorka pojistných událostí ve velké pojišťovně. Je to tvrďačka a nedaří se jí to oddělit od svého osobního života. Většina mužů z ní má strach. Vlastně i většina žen. Vysoká dlouhonohá blondýnka a tak trochu citový retard.

„Zmasakrovali mi vlasy,“ odfrkne si, „takže nejsem zrovna naladěná.“

Náš rozhovor přeruší – ne že by k něčemu směřoval – Lizzy, když přisune na stůl tác plný nejen vína, ale i panáků. Podívám se na Nat, která přikývne, že rozumí. Lizzy si vzala za úkol totálně se opít. Obě přijímáme panáky, které nám podává, a házíme je dle rozkazu do sebe. Pak přemýšlím, která z mých přítelkyň je na tom hůř, a proto potřebuje mou pozornost víc. Člověk by si myslel, že to bude snadné rozhodnutí, ale Nat byla do svých vlasů nejspíš zamilovaná stejně jako Lizzy do Jasona. Přejíždím mezi nimi očima; obě jsou roztěkané. Nat si stále hladí svůj nový účes a Lizzy teď kouká do sklenky vína.

Nejde to. Nemůžu to nechat být. „Co se stalo?“ ptám se Lizzy a pohladím ji po koleni.

Vytrhnu ji z transu a podívá se na mě, její obvykle jasné oči pohasnou. Pak se jí rozšíří a spodní ret se jí zachvěje. „Podvedl mě!“ naříká a pak propukne v pláč. „A není to poprvé!“

„Panebože!“ vykřiknu, seskočím ze stoličky a obejmu ji. Třese se a celá se na mě položí, jako by ztratila schopnost se udržet na nohou. „Proč jsi nic neřekla?“

„Když se to stalo předtím, odpustila jsem mu,“ odfrkne si Lizzy. „Myslela jsem, že to byla jen jednorázová záležitost, a věděla jsem, jak byste všichni reagovali. Nechtěla jsem, abyste si o něm mysleli něco špatného, a nechtěla jsem, abyste si mysleli, že jsem blbá.“

Podívám se přes Lizzyinu hlavu na Nat a věnuji jí provinilý pohled. Opětuje mi ho, protože ví, že přesně to bychom udělaly. Parchant, naznačím a ona přikývne a ohrne rty.

Lizzy ještě víc zavyje, až se naše spleť končetin rozvibruje. „Trvá to už měsíce,“ vzlyká. „Nějaká coura v kanceláři. Čím dál častěji pracuje pozdě do noci a já jsem mu v telefonu našla textové zprávy.“

Já a Nat se na sebe zamračíme, ale ani jedna z nás nic neřekne, nejspíš proto, že nemáme tušení, co říct, a Lizzy se pustí do vyprávění hnusných detailů. „Je jí jednadvacet!“ vyjekne mi do prsou. „Jednadvacet, kurva!“

Au!

Nat se zatváří zděšeně a já předpokládám, že i já se tak tvářím. „Pojďme se napít,“ navrhnu a teď už jsem ochotná se kvůli Lizzy i opít.

O hodinu později… nebo možná o dvě – nejsem si jistá – jsme všechny pěkně opilé, ale nikdo nebrečí, takže naše opilost může být jenom výhra. Už dorazil i Micky. Vypadá nádherně a jeho culíček dokonale. Lizzy ho ovíjí jako liána a Mickymu to vůbec nevadí. I když po mně pořád ostražitě těká očima a čeká na varování, nepřichází. Ne dnes večer. Lizzy potřebuje rozptýlit a já jsem příliš opilá, než abych se o to starala. Troška neškodného flirtování neuškodí.

Dopíjím další sklenku vína a rozhlížím se po Nat. Najdu ji na tanečním parketu, úplně samotnou, jak se pohupuje na písničku od Mobyho. Stačí pár drinků a patří jí každý parket, ať už je kdekoli.

Přejdu k baru pro další panáky, protože zjevně nejsme dost opilé. S úsměvem si objednávám čtyři Slippery Nipples, pohupuji se do rytmu hudby a čekám, až nám barman pití připraví. Podstrčím mu dvacku. „Máte tác?“ ptám se.

„Sorry,“ zavolá, když odchází s mými penězi.

Podívám se na čtyři skleničky a přemýšlím, co mám dělat. Existuje jednoduché řešení, ale jsem na cestě k totální opilosti a uniká mi, takže začnu prsty přemlouvat ty malé skleničky, přesvědčená, že je zvládnu vzít všechny najednou a ušetřím si další cestu k našemu stolu, který je dvacet metrů daleko. „Sakra,“ zamumlám, jednu nakloním a rozleju si lepkavou hmotu po celé ruce. Začínám si olizovat prsty, abych minimalizovala ztráty. Pak dopiju zbytek panáku a položím ho zpátky, čímž zredukuju svůj náklad na tři skleničky. Daleko lépe zvládnutelné.

Pokud jste ovšem úplně střízliví, což já nejsem. Beru si drobné, když mi je barman posunuje přes pult. „Díky,“ zavolám a začnu si skládat zbývající tři skleničky do rukou. Další se vylévá a já si opět olíznu kapky z ruky.

„Moc se to nedaří, viď?“

Pobavený hlas mě vytrhne ze soustředění, můj jazyk olizující prsty se zpomalí a oči se mi rozšíří při pohledu na muže stojícího vedle mě u baru.

Do prdele.

Nestává se mi často, abych ztratila řeč. Vlastně nikdy. Teď si to vynahrazuji a nemůžu přijít na to, jestli je to přílišným množstvím alkoholu, nebo tím, že jsem v úžasu. Je tak zatraceně sexy! Vnímám každý maličký kousek, od bot – které, nutno podotknout, jsou velmi stylové hnědé polobotky od Jefferyho Westa – až po samotný vršek jeho krásné hlavy. Říkám krásné, ale nejsem si jistá, jestli je to dostatečně lichotivé. Možná klasicky pohledné? Strhující? Ohromující? Nic mi nepřipadá adekvátní. Má strniště. Sexy strniště, které je důsledkem toho, že se nejméně pět dní neholil, a jeho šedé oči jiskří pobavením. Jako by z nich svítily malé hvězdičky. Vlasy má po stranách ostříhané těsně k hlavě, ale nahoře delší a učesané na stranu. Tak akorát dlouhé, aby se za ně dalo zatahat…

Spolknu svůj údiv. Ten muž se umí oblékat. Neformálně, jednoduše. Slušivá vypasovaná košile s rozepnutým límečkem a vyhrnutými rukávy volně přesahuje vypasované džíny od Armaniho. Zmínila jsem se, že má dobré boty?

„Potřebuješ pomocnou ruku?“ zeptá se a podívá se na mě… Cože?

Ruku? Co bych mohla dělat s tou rukou? V tichém zamyšlení zakloním hlavu a dívám se na jeho ruce. Velké, schopné ruce, z nichž jedna obepíná láhev piva. Pak zvednu oči a sleduju tu láhev, dokud se nedotkne rtů. Jeho ústa se otevírají. Zahlédnu kousek jazyka, rty obepnou láhev a on zakloní hlavu. To hrdlo. Do prdele, ten krk. To, jak polyká. Tichý vzdech.

Kolosální výbuch, který se právě odehrál v mých kalhotkách.

Cuknu sebou a na místě zkřížím nohy. Nemám sakra ponětí, co se ve mně děje, ale vytrhlo mě to z netečnosti. „Panáky!“ vyhrknu a sáhnu po skleničkách. „Hej, objednala jsem si čtyři,“ zavolám na číšníka a zamračím se přes bar.

Muž vedle mě se začne smát hlubokým, sexy tichým smíchem. Další výbuchy. Ach… Bože. Buď zticha!

„Jak moc jsi opilá?“ zeptá se a já si všimnu, jak pozorně mě sleduje.

„Naprosto střízlivá, díky,“ řeknu a rychle od něj odtrhnu oči, než se mi podaří dát jim příležitost, aby mě znovu ztrapnily. „Objednala jsem si čtyři.“

„A dva jsi rozlila,“ podotkne. Podívám se dolů a vidím ty dvě prázdné skleničky… a teď se mi to vybaví. Na jak dlouho jsem se zasnila? Nebo ho obdivovala? Nebo slintala?

„Aha.“

„Opravdu nejsi opilá?“

Sleduji bar. Mým očím se nedá věřit. „Jak jsem řekla, naprosto střízlivá.“ Posbírám zbývající dvě sklenky a chystám se otočit, přičemž si dávám pozor, abych zachovala stabilitu. Ne že bych byla tvrdohlavá nebo tak něco. Nejsem opilá.

„Chceš mi to dokázat?“ zeptá se a zastaví mě. Výzva?

Zkusím se na něj podívat koutkem oka a zjistím, že se na jeho už tak nádherné tváři objevil ten nejkrásnější úsměv. Kde se tu sakra vzal?

Dokázat to? „Jak?“ zeptám se a zvědavost mě přemůže.

„Vezmi ty panáky svým přátelům.“ Kývne za mě a já se podívám na své přátele, kteří se teď shromáždili kolem vysokého stolu, Mickyho ruce dramaticky létají vzduchem a holky se smějí. Podaří se mi zaznamenat, že tady pan Sexy ví, s kým tu jsem. Jak dlouho už tu je? Není možné, aby proklouzl pod radarem na žhavé chlapy některé z holek. „A pak se za mnou vrať, jestli chceš,“ dodá tiše.

Jestli chci? Chci? Ještě jednou se na něj rychle podívám. Stále se usmívá. Je to nebezpečný úsměv. Velmi nebezpečný. Je příliš hezký na to, aby byl neškodný.

Unikám, nestydatě při tom pohupuju zadkem a odolávám nutkání podívat se, jestli mě pozoruje. On mě pozoruje. Prostě to vím a jsem z toho celá rozpálená.

Když se vrátím ke stolu, Lizzy se na mě vrhne jako tygr. „Kdo to proboha je?“ ptá se s očima vytřeštěnýma vzrušením, když si dává toho panáka, co jsem jí přinesla.

„Nevím,“ odpovím a hodím do sebe toho posledního, místo abych ho přenechala někomu ze svých přátel, a přitom cítím magnetickou přitažlivost toho muže za mnou a moje tělo se napíná námahou, abych se neotočila a znovu ho nevyhledala pohledem.

„Annie, já vím, že jsi vůči mužům imunní, ale tohle je na pováženou. Sleduje tě.“

Imunní? Nejsem si jistá, jestli bych řekla, že jsem imunní. Jen jsem se nikdy necítila nijak výjimečně. Tak proč mě sakra brní celé tělo a třesu se jako blázen? Necítím se teď zrovna imunní. „Tak ať.“

Zírá na mě. „No, když s ním nechceš mluvit ty, tak já ano, protože jsem teď svobodná.“ Protlačí se kolem mě, na tváři se jí objeví úsměv a zamíří k baru k tomu mému muži.

Netuším, co mě to popadne, ale v příštím okamžiku mi ruka vystřelí, chytnu Lizzy za zápěstí a trhnu s ní, aby se zastavila. Zavřu oči a jsem na sebe naštvaná. „Vydrž chvilku.“ Zhluboka se nadechnu a otočím se k ní. „Šukání s cizím chlapem není cesta.“

Zadržuje úsměv, který by jí nejspíš roztrhl tvář, kdyby jí unikl. Má mě.

Poprvé – pravděpodobně úplně poprvé – mě zaujal muž. Neměla bych z toho nic vyvozovat. Předpokládám, že tenhle konkrétní muž upoutal pozornost každé ženy, ten zatraceně dobře vypadající parchant.

Lizzy se ke mně nakloní a přitiskne mi ústa k uchu, zrovna když na něj znovu upřu oči.

Stále mě sleduje. Pozorně, téměř vyzývavě. „Vypadá jako drsňák,“ zkonstatuje Lizzy a zachichotá se, když se odtrhne a věnuje mi nesmělý pohled. „Udělej veškerému ženskému pokolení laskavost a nech se vojet.“ Kývne. „Od něj.“

„Jdu si s ním jen promluvit,“ namítnu, nechám přátele za sebou a poddám se touze, která mě láká zpátky k němu. Nadechnu se a vydám se k němu sebevědomým krokem, přičemž si uvědomím, že si zuby koušu spodní ret.

Tváří se vážně a sleduje mě, zatímco se nenuceně opírá o bar. „Myslím, že jsem si všiml lehkého zakolísání,“ zvedne obočí.

Je prostě příliš hezký, ke své smůle. A nepochybně i k té mé. „Střízlivá,“ zamrmlám a opřu se vedle něj o bar.

Nespouští ze mě oči a zavolá na barmana. „Dvě tequily, prosím.“

„Tequily,“ zamyslím se a ohlédnu se přes rameno, když za mnou přistane sůl a citron. „To je ta moje výzva?“

„Vzdáváš to?“ sáhne do kapsy a vytáhne nějaké bankovky.

„Nikdy,“ zasměju se a otočím se k baru. Nevím, co je to za hru, ale chci si zahrát. S ním. „Chceš po mně, abych dokázala, že jsem střízlivá, tím, že si dám panáka?“ Zúžím na něj oči a škádlím ho. „Nebo máš v plánu mě opít a využít situace?“

Usmívá se pro sebe, když platí barmanovi. „Nevypadáš jako žena, kterou by někdo mohl využít.“

„Jak tedy vypadám?“ vyzývám ho tiše.

Otočí se ke mně a chvíli mě pozoruje. „To nevím, ale myslím, že bych to rád zjistil.“

Několik vteřin se na něj dívám, ale žádná odpověď mě nenapadá. Myslím, že chci, aby se to dozvěděl taky, stejně jako chci zjistit, jaký je on muž. Oči mi klesnou z jeho jiskřivých šedých očí dolů po jeho vysoké, štíhlé postavě až k nohám.

Ou… kurva…

„Pojďme si hrát,“ řekne, přistoupí blíž a přisune si jednu ze skleniček. Nechci, ale když se o mě otře, prudce stáhnu ruku a vyděsím se drobných bodnutí rozkoše, které mi přeběhnou po kůži. Ten letmý dotek mi napovídá, že to s dotyky umí tak dobře, jak si to představuju, a – panebože, dej mi sílu – voní božsky, tak mužně a zemitě a zatraceně chutně.

Náhlé přerušení pohybu a rozhovoru se stává poněkud trapným. Cítím, jak si mě prohlíží.

„Co mám dělat?“ zeptám se znovu tiše, téměř zadýchaně.

Odkašle si. „Nejsi opilá?“

„Ani trochu.“ Zvednu hlavu.

„Dobře. Tak tenhle úkol zvládneš napoprvé.“ Položí prst na okraj jedné z panákových sklenic. „Opři se dlaněmi o okraj baru,“ nařídí pevně, ale tiše. Podívám se na něj a vidím vážnou tvář. „No tak.“

Zamračím se a položím ruce na okraj baru. „Takhle?“

Bere mě za boky. Bere mě za moje zasraný boky! Ztuhnu od hlavy až k patě a ztěžka polykám a čekám. Vnitřnosti se mi rychle svírají, v hlavě mám chaos. „Posuň se trochu dozadu,“ řekne a trochu za ně zatáhne, dokud neustoupím.

Ježíši. Hořím. Cizí muž mě na veřejnosti ohýbá přes bar a Annie Jsem-vůči-mužům-imunní Ryanová se mu nebrání. Jako by mě očaroval. Co se děje? Neodvažuji se podívat za sebe. Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že Lizzy zrovna nesleduje muže, který manipuluje s mým tělem tak, jak se mu zachce.

„Jsi napjatá,“ poznamená, pustí mě a vrátí se vedle mě.

Nepopírám to, ale ani to nepotvrzuji. Jeho velké ruce mi tak příjemně spočívaly na bocích, až se musím bránit tomu, abych je nechytila a nevrátila je tam, kde byly. „Co teď?“ ptám se a očividně se snažím zklidnit svůj dech, zatraceně.

„Teď.“ Zvedne pivo a zašklebí se. „Teď se můžu škodolibě radovat, že jsem tě během pěti minut po seznámení ohnul přes bar.“ Lokne si, pořád se šklebí a já slyším burácivý smích muže na konci baru.

Ten hajzl! Částečně ho obdivuji. Ale taky bych mu nejraději nafackovala; je mi jedno, jak je krásný. A pak mám chuť strhnout mu šaty z těla a toho prohnaného hajzlíka si osedlat.

Nemůžu uvěřit, že jsem na to skočila! S kolika ženami si hrál jako s houslemi? Sklopím hlavu a zavrtím jí.

Věděla jsem, že ten úsměv je nebezpečný. Muž, který si dokáže tak snadno a tak brzy podmanit ženu, nemůže být jiný než vražedný. A to, že mě svou sexy hrou dostal, znamená… klobouk dolů. To mu v žádném případě nemůžu vzít, a protože mi právě teď chybí důstojnost, rozhodnu se, že mu nedám facku. Ani mu nevyleju panáka na hlavu, ani na něj nespustím dávku slovních urážek.

Udělám to, co nejméně očekává.

Odstrčím se, otočím se k němu a nedokážu se ubránit úsměvu na oplátku na jeho poloúsměv. Udržím oční kontakt, pomalu si olíznu hřbet ruky, poslepu seberu sůl z baru, trochu si ruku posypu a vezmu si jednoho z panáků tequily. Ale když už mířím rukou k ústům, abych sůl slízla, chytne mě za zápěstí a vezme mi panáka z druhé ruky. Tlukot mého srdce se zrychluje, naše oči jsou přilepené jedny na druhých, když se ke mně nakloní a pomalu si přibližuje mou ruku k ústům. Celá sevřená sleduji, jak líně olizuje sůl ze hřbetu mé ruky, oči upřené na mé, a pak tequilu vypije. Teď mě zabij, protože určitě zemřu jako šťastná žena. Jeho jazyk na mé kůži. Jeho oči, které se vpíjejí do mých. Jeho sevření mého zápěstí. Musím vypadat jako socha – neschopná mluvit, hýbat se nebo jasně myslet.

„Ještě tu je jedna tequila,“ řekne a nakloní hlavu k baru, ale stále mě má na očích. „A je tvoje.“

Dobrý bože. Srdce mi každou vteřinou zrychluje, když vidím, jak si olizuje hřbet ruky a sype sůl. Pak mi ji nabídne. Zadívám se na jeho ruku a pak k němu pomalu vzhlédnu. Mohla bych se ztratit v těch třpytivých šedých očích.

„Chutnám dobře,“ zašeptá.

O tom nepochybuji. Je třeba všeho, co ve mně je, abych ho vzala za ruku a přiblížila si ji k ústům, a když mi jazyk vyklouzne ven, zavřu oči a připravím se. Necítím žádnou sůl. Chutnám jeho. A dost možná je to ta nejopojnější chuť, jakou jsem kdy zažila. Polknu, držím jeho ruku, zatímco si beru tequilu a házím ji do sebe, ani se nezadrhnu, jak mi hoří v krku.

Souhlasně přikývne. „Říkal jsem ti to,“ zamumlá a odtáhne ruku.

Probírám se zpátky k životu a odvracím od něj pohled, než se samovznítím. „Bylo hezké si s tebou hrát,“ vydechnu, když se odvracím. Potřebuju na dámy. Rychle.

„Hej!“ Chytí mě rukou kolem zápěstí a zarazí mě. Celé tělo se mi znovu sevře. Poté, co jsem pochopila jeho trapnou hru, při níž mě nechal ohnout se přes bar, by se měly všechny tělesné reakce na něj zastavit. Pak mě olízl. A já olízla jeho. Mravenčení, které mě pohlcuje, je tak prudké, že se musím držet, aby mě nesmetlo. „Ještě neodcházej,“ říká jemně.

Podívám se na něj, zakroutím hlavou a snažím se skrz mrak chtíče probojovat zpátky k rozumu. Už dlouho jsem nebyla s mužem. Přesněji asi rok, dva měsíce a dva týdny. Jasonův kamarád kamaráda.

„A co se mnou chceš dělat, když zůstanu?“ zeptám se a pro jistotu si rychle prohlédnu jeho ruku, abych našla prsten. Žádný prsten. Nechápu, jak je možné, že si ho ještě nějaká žena neokroužkovala.

„Mám v plánu s tebou mluvit,“ odpoví tiše a sleduje mě s náznakem zvědavosti.

„Jako protiklad k olizování?“

„Nelíbila se ti moje hra?“ zeptá se vážně a něco se mu přitom zračí v očích. Něco lákavého. Něco, co mě nutí být trochu… opatrná. Ale zároveň jsem rozžhavená.

Jeho stisk, kterým mě stále drží kolem zápěstí, mě na chvíli zastaví. Teplo sálající mezi námi se nedá ignorovat. Jsem jím okouzlená, už jen proto, že upoutal mou pozornost a udržel si ji i po svém lstivém kousku. Mluvit. Chce mluvit.

Jemně odtáhnu ruku a on mě pomalu pustí, aniž by spustil oči z těch mých. Pak poslepu přisune barovou stoličku a naznačí mi, abych se posadila. „Něco k pití? Nebo už máš dost?“

Opřu si zadek o stoličku a vrhnu na něj unavený pohled, ale opravdu si nemyslím, že bych měla pít dál. Zvlášť ne teď, když bych si měla zachovat zdravý rozum. „Dám si vodu, prosím.“

Dává znamení barmanovi a objednává mi vodu a sobě další pivo. Podívám se na své přátele a zjistím, že se nikdo z nich tímto směrem nedívá. Kromě Mickyho. Tázavě zakroutí hlavou a já přikývnu na ujištění. Jsem v pohodě. Naprosto v pohodě.

Muž beze jména klesne na stoličku přede mnou, jednu nohu má opřenou o podlahu, druhou o opěrku a loktem se opírá o bar. Košile se mu kolem pasu trochu mačká. Vypadá to, že by se pod tou lehkou bílou látkou mohly skrývat břišní svaly. A jeho ohnutá paže naznačuje docela solidní bicepsy.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se a přitáhne si můj pohled zpátky k obličeji. Pořád se tváří vážně, což je výrazný kontrast oproti sebejistému úsměvu, který měl na tváři, když jsem ho poprvé spatřila.

„Annie,“ odpovím. „Ty?“

„Jack.“ Podává mi ruku a stále mě pozoruje, jak se rozhoduji, jestli se ho mám znovu dotknout. Rozhodně to není dobrý nápad. Když už, tak bych měla ustoupit, vzdálit se, možná dokonce odejít právě teď. V jeho vážných očích se zračí záměry, které umím dokonale číst; záměry, které by mě měly děsit – takže proč se natáhnu dopředu a jemně položím svou ruku do jeho, to teď nedokážu analyzovat. Jsem v pasti. Jsem uchvácená. Je to jako zjevení a mně se to docela líbí.

Jakmile dojde ke kontaktu kůže na kůži, rychle mě chytne za ruku, což mě šokuje. Oči mi zalétnou k němu a čekám, že najdu drzý úsměv, ale on se na mě stále dívá vážně. „Mám tě,“ zamumlá a stiskne svou velkou dlaň kolem mé. Ztrácím dech. Srdce se mi rozbuší. Kůže se mi rozpaluje. Do prdele, to se mu teda povedlo.

Začne mi pomalu potřásat rukou, nahoru a dolů, a také mu to trvá dlouho. Opakovaně polykám, v krku mám sucho z toho, jak kontroluje mé pohyby.

Mám tě?

Jeho rty se pomalu zkřiví, jako by četl mé myšlenky, a já se znovu setkám s tím jiskřivým úsměvem. „Olízl jsem ji, takže je moje,“ říká s úsměvem.

Nad jeho prohlášením udiveně zavrtím hlavou, když mi spustí drženou ruku na holou nohu, využije své pozice, a když se odtáhne, prsty mi sjede po stehně. Škubnu sebou na stoličce a sáhnu po vodě.

„Lížeš hodně žen?“ zeptám se a hned si za to v duchu nafackuju. Nic mi do toho není a upřímně to ani nechci vědět.

Jeho tvář je najednou vážná. „Olizovat ženy v barech obvykle není moje parketa.“

„A co ohýbat je přes bar?“

Na rtech se mu objeví mírný úsměv, jako by mi četl myšlenky. „Nevím, co mě to popadlo,“ přizná s jemným smíchem, přitáhne si ruku k čelisti a pohladí s ní své strniště. Jsem ráda, protože taky nevím, co mě to popadlo. „Co děláš, Annie?“

„Jsem architektka,“ odpovím rychle. Mluvit. Prostě mluvit. „Hlavně menší projekty, ale pomalu se přesouvám do komerčního sektoru.“

„Máš vlastní firmu?“ zeptá se a já přikývnu. „To je působivé na někoho v tvém…“ Jack se zarazí a tázavě zakroutí hlavou.

Usmívám se jeho roztomilému triku, jak ze mě dostat můj věk. „Je mi dvacet devět.“

„Páni, to je opravdu působivé. Gratuluju. Rád vidím, když se lidem daří.“

„Děkuji.“

„Jsi vda…?“

„Ne,“ zasměju se.

„Zasnoubená?“

Tentokrát s odpovědí nejsem tak rychlá. Nevím proč. Nejspíš proto, že by mi odpověď otevřela cestu k… čemu? „Ne.“

V jeho očích je vidět úleva. Rozhodně se mu ulevilo. „Jsi holka pro zábavu?“ zeptá se a jeho tón má sugestivní nádech.

„No, obvykle se nenechávám ohýbat přes bar a lízat cizími muži, jestli myslíš tohle.“

„Je mi ctí.“ Jack se spokojeně usměje. „Tak co obvykle děláš ve svém volnu? Myslím, když tu nejsem, abych tě ohýbal a lízal.“

Usměju se stejně jako on a napiju se vody, abych si zvlhčila stále sušší ústa. „Tvrdě pracuji. Mám dobré přátele. Hezké chvíle si užívám s nimi.“

„Z vlastního rozhodnutí, nebo kvůli špatné zkušenosti?“

„Začíná to být trochu osobní, ne?“ Tázavě se na něj podívám a on pokrčí rameny.

„Jen se tě snažím pochopit.“

Jeho koleno v džínách se dotkne mého a já ucuknu. Srdce mi buší. Nemusí se o nic snažit. Ráda mu všechno řeknu. „Nemám teď o chlapy zájem.“ Nevím proč, ale kousnu se do rtu a pozorně sleduji jeho reakci.

Pomalu přikývne. „To by se mohlo změnit,“ zamyslí se, což mě šokuje.

Narovnám se v zádech a trochu se mi tají dech. „Jak to myslíš?“ zeptám se tiše, snažím se svá slova prodchnout zájmem. Snažím se. Jediné, co je protkáno každým slovem, které směrem k tomuto muži říkám, je flirt. A touha.

„Chci říct,“ začne a trochu se nakloní, „že tě zjevně nikdy žádný muž neokouzlil.“ Odmlčí se a dá mi chvilku, abych souhlasila, ale já mlčím a zírám na něj. „Ale jednoho dne přijde muž a uchvátí tě, Annie. Pohltí tě.“ V jeho slovech je náznak, který ve mně vyvolává zvědavost. A já na něj stále jen zírám.

Puls mi buší v uších, když se ode mě odtahuje, otáčí se k baru a volá na barmana. Neslyším, co objednává. Mé okolí se změnilo v rozmazanou šmouhu, hlasité zvuky baru jsou teď jen vzdáleným bílým šumem. Jack mě přitahuje jako magnet – nejen svým vzhledem, ale i osobností, hlasem… slovy.

„Tady.“ Vezme mě za bezvládnou ruku, sebere mi z ní vodu a podá mi panáka. Kontakt mě vytrhne z transu a já se rozhlédnu a zjistím, že se svět kolem mě stále točí. Cinkne si se mnou skleničkou a usmívá se tím svým krásným úsměvem – tím, který mě zaujal hned, jak jsem ho uviděla. „Na pohlcení,“ řekne a pozvedne skleničku.

Vypije panáka, pak s ním praští o bar a hřbetem ruky si otře ústa. Očima sleduji každý jeho pohyb, snažím se číst mezi řádky, snažím se rozluštit jeho slova a vytvořit z nich nějaký smysl. Samozřejmě, že dávají dokonalý smysl tak, jak jsou, ale něco mi říká, že je v tom něco víc. Možná lehká strohost jeho tónu. Možná způsob, jakým se na mě dívá.

Chci ho.